ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
Держпром, 8-й під`їзд, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022, 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2026 р.	м. Харків	Справа №922/1117/26	

Господарський суд Харківської області у складі судді Добрелі Н.С. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом 	Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЙДІДІ ОІЛ" 	
до	Товариства з обмеженою відповідальністю "ДОРТЕХСТРОЙ" 	
про	стягнення коштів	

без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "ЕЙДІДІ ОІЛ" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до ТОВ "ДОРТЕХСТРОЙ", в якій, з урахуванням уточнень, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача основний борг у розмірі 39.771,20 грн, інфляційні втрати в розмірі 8.789,76 грн, пеню в сумі 23.701,98 грн, 3% річних у сумі 2.454,92 грн, а також судові витрати.
Фактичними підставами позову є невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленого позивачем товару.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.04.2026 у справі №922/1117/26 позовну заяву ТОВ "ЕЙДІДІ ОІЛ" залишено без руху.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.04.2026 з урахуванням малозначності справи №922/1117/26 в розумінні частини п`ятої статті 12 ГПК України відкрито спрощене позовне провадження, призначено розгляд справи без повідомлення сторін та встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.06.2026 у справі №922/1117/26 поновлено ТОВ "ЕЙДІДІ ОІЛ" процесуальний строк на подання відповіді на відзив.
05.05.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від відповідача в межах встановленого судом процесуального строку надійшов відзив (вх. №10694/26), в якому не погоджується з вимогами позивача з наступних підстав. ТОВ "ДОРТЕХСТРОЙ" не визнає факт укладання з ТОВ "ЕЙДІДІ ОІЛ" Договору постачання нафтопродуктів від 27.02.2024 №27/02/24-1 та стверджує, що не отримувало товар за видатковою накладною від 12.03.2024 №498. Наявність підпису і відбитка печатки на первинних документах викликає обґрунтовані сумніви щодо їх автентичності, а відомості про фактичний відпуск палива з АЗС відсутні. Надані позивачем документи у своїй сукупності не підтверджують реальність господарської операції, не свідчать про фактичний рух товару та не доводять прийняття такого товару відповідачем. Сама лише наявність видаткової накладної не може свідчити про здійснення господарської операції. Позивач не виконав покладений на нього процесуальний обов`язок доказування, а подані ним докази не відповідають критеріям належності, допустимості та достовірності й не дають суду можливості дійти переконання про існування заявлених правовідносин. За відсутності доведеного основного зобов`язання вимоги про стягнення основного боргу є безпідставними, а похідні вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних - юридично неспроможними.
12.05.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №11371/26), в якій навів свої пояснення щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень. Зокрема, зазначає, що відповідач намагається не спростувати існування господарських правовідносин, а уникнути відповідальності за невиконання власних грошових зобов`язань. Посилання відповідача на податкові правовідносини є маніпулятивними та спрямованими виключно на відволікання суду від фактичних обставин справи. Відповідач не надав жодного належного контрдоказу, який би спростовував факт поставки товару. Посилання відповідача на відсутність оригіналу договору не спростовує самого факту існування договірних правовідносин між сторонами. Відповідач не надав доказів відсутності повноважень особи, не надав жодних внутрішніх документів підприємства.
Правом на подання заперечень відповідач не скористався.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив наступне.
Як вказує позивач у позовній заяві між ТОВ "ЕЙДІДІ ОІЛ" (постачальник) та ТОВ "ДОРТЕХСТРОЙ" (покупець) був укладений Договір постачання нафтопродуктів від 27.02.2024 №27/02/24-1 (далі - Договір). Згідно з його умовами постачальник прийняв на себе зобов`язання передати покупцю у власність товар, а покупець зобов`язався оплати та прийняти товар.
Згідно з пунктом 2.1. Договору ціна за одиницю товару встановлюється за погодженням сторін у рахунках на оплату та видатковій накладній. Ціна товару включає податки, збори, інші обов`язкові платежі до бюджетів передбачені чинним законодавством України.
Відповідно до пункту 4.1. Договору оплата товару здійснюється покупцем у національній валюті України в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника протягом трьох банківських днів з дня отримання товару на підставі оформленої видаткової накладної. Ціна одного літру товару вказується у видатковій накладній.
Даний Договір набуває сили з моменту його підписання та діє до 27.02.2025 включно, а в частині розрахунків - до їх повного виконання сторонами (пункт 10.9. Договору).
Позивач зазначає, що ним на виконання умов Договору був поставлений відповідачу товар, а саме: дизельне паливо в кількості 848 л на суму 39.771,20 грн з ПДВ, про що свідчить видаткова накладна від 12.03.2024 №498.
На зазначену суму (39.771,20 грн) позивачем була зареєстрована податкова накладна від 12.03.2024 №555 в Єдиному реєстрі податкових накладних, про що свідчить квитанція №1 від 03.04.2024.
Натомість відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару належним чином та в повному обсязі не виконав, унаслідок чого в нього утворилася заборгованість у розмірі 39.771,20 грн.
Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту шляхом вжиття наведених у позові способів захисту права.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Приписами статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 54 ГПК України визначено форму та зміст позовної заяви та передбачено, що позовна заява - процесуальний документ, за допомогою якого реалізується право на звернення до господарського суду. Подання позовної заяви є формою реалізації права на позов.
Реалізуючи встановлене статтею 55 Конституції України та статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.
В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17).
Предметом спору в даній справі є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 39.771,20 грн за поставлений товар, а також пені, відсотків річних та інфляційних втрат у зв`язку з простроченням оплати.
Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Статтею 638 ЦК України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Судом встановлено, що ТОВ "ЕЙДІДІ ОІЛ", обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на укладення між сторонами Договору постачання нафтопродуктів від 27.02.2024 №27/02/24-1. Також позивачем у позовній заяві зазначено інформацію про те, що оригінал вказаного договору знаходиться у відповідача.
При цьому, у відзиві ТОВ "ДОРТЕХСТРОЙ" зазначило, що в нього відсутній оригінал вищезазначеного договору.
Відповідно до частини шостої статті 91 ГПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.
Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Отже, оскільки відповідач в відзиві зазначив, що у останнього відсутній відповідний договір постачання нафтопродуктів від 27.02.2024 №27/02/24-1, суд в порядку ст. 91 ГПК України з власної ініціативи не витребував у ТОВ "ДОРТЕХСТРОЙ" примірник оригіналу Договору постачання нафтопродуктів від 27.02.2024 №27/02/24-1, з огляду на неможливість виконання вимоги суду.
Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач ставить під сумнів відповідність поданої копії Договору постачання нафтопродуктів від 27.02.2024 №27/02/24-1 його оригіналу, копія означеного договору, надана разом із заявою про усунення недоліків позовної заяви, як належний, допустимий та достовірний доказ у цій справі судом не приймається.
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої, другої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частина друга статті 207 ЦК України).
Приписами статті 208 ЦК України визначено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з положеннями статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).
Зважаючи на те, що суд не взяв до уваги доказ - копію Договору постачання нафтопродуктів від 27.02.2024 №27/02/24-1, суд дійшов висновку, що внаслідок підписання ТОВ "ЕЙДІДІ ОІЛ" та ТОВ "ДОРТЕХСТРОЙ" видаткової накладної від 12.03.2024 №498, між сторонами виникли правовідносини з поставки товару шляхом укладення договору у спрощений спосіб.
Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За загальним правилом, що визначається статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Згідно з частинами першою, другою статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем була підписана видаткова накладна від 12.03.2024 №498, в якій зазначене найменування товару - Дизельне Паливо 2710194300, його кількість - 848 л та вартість - 39.771,20грн з ПДВ, відповідна накладна містить печатки підприємств.
Також позивачем 03.04.2024 була складена податкова накладна від 12.03.2024 №555, яку зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних, де відобразило найменування, кількість та вартість товару, поставленого на користь відповідача - Дизельне Паливо 2710194300, код товару згідно УКТЗЕД - 2710194300, кількість - 848 л, обсяг постачання без урахування ПДВ - 33.142,67 грн, сума ПДВ - 6.628,534 грн.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №927/986/17 визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства.
Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги (товару) і подальшою господарською діяльністю (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи №910/4994/18).
В пункті 1.2. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зазначено, що первинні документи - це документи, створені у паперовій або в електронній формі, які містять відомості про господарські операції.
Відповідно до статті 9 Закону України Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Отже за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать зокрема, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, акти виконаних робіт, акти наданих послуг, акти приймання-передачі, інвойси, платіжні інструкції, фіскальні чеки, прибуткові та видаткові касові ордери тощо. Таким чином, видаткова накладна є первинним документом, який підтверджує факт передачі товарно-матеріальних цінностей (ТМЦ) від постачальника до покупця.
Суд зазначає, що підписання покупцем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону та фіксує факт здійснення господарської операції та встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.
Разом із тим, суд відхиляє заперечення відповідача про те, що останній не підписував видаткову накладну від 12.03.2024 №498 та не використовував печатку підприємства, оскільки в даному випадку в матеріалах справи відсутні докази того, що печатка ТОВ "ДОРТЕХСТРОЙ" була використана особою, неповноважною на її використання, зокрема, звернення підприємства до правоохоронних органів з відповідною заявою про викрадення чи втрату печатки. Також відповідач не звертався до суду із заявою про призначення судової експертизи щодо встановлення факту підробки печатки ТОВ "ДОРТЕХСТРОЙ". А отже, вищенаведені заперечення відповідача щодо не підписання видаткової накладної та підробки печатки підприємства є необґрунтованими та безпідставними.
Також матеріали справи не містять жодних доказів звернення відповідача до контролюючого органу зі скаргами на позивача, який фактично не отримував товар, але зазначений у податковій накладній від 12.03.2024 №555, зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних, як отримувач цього товару. При цьому, посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №803/3408/15 та від 13.07.2021 у справі №826/9712/16 судом не береться до уваги, оскільки правовідносини в цих справах не стосуються реалізації податкової політики, що є відмінним від даної справи.
Окрім цього, посилання відповідача на ненадання позивачем відомостей про відпуск нафтопродуктів (Додаток 16 до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзв`язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України від 20.05.2008 №281/171/578/155) судом також відхиляється, оскільки такі відомості не є первинними документами в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а отже не можуть підтвердити здійснення господарської операції саме між ТОВ "ЕЙДІДІ ОІЛ" та ТОВ "ДОРТЕХСТРОЙ".
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що посилання відповідача на відсутність доказів переміщення товару, у зв`язку з чим товар не було поставлено та обов`язок на оплату не настав є помилковим, з огляду на наступне.
Як вже зазначалось судом, в матеріалах справи наявна видаткова накладна, яка підписана сторонами та скріплена печатками підприємств.
Видаткова накладна - первинний обліковий документ, який фіксує факт передачі товарів чи матеріальних цінностей від постачальника до покупця, підтверджує виконання зобов`язань та слугує підставою для їх оплати.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Статтею 530 ЦК України передбачено строк (термін) виконання зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню за настанням цієї події.
Частиною першою статті 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Судом встановлено настання строків виконання грошових зобов`язань відповідача за договором поставки, укладеного в спрощений спосіб.
Станом на дату звернення з даним позовом до суду заборгованість відповідача становила 39.771,20 грн.
В силу статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Всупереч вимог статті 13 та статті 74 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень) відповідачем доказів, які б спростовували факт наявності заборгованості в розмірі 39.771,20 грн до суду не надано, а заперечення останнього були відхилені судом у мотивувальній частині даного рішення.
Відповідно до частини першої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи приписи статті 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, та оскільки докази в їх сукупності надані позивачем є більш вірогідними, ніж докази, надані відповідачем на спростування означених обставин, приймаючи до уваги викладені обставини та доведеність з боку позивача факту порушення відповідачем діючого законодавства та оскільки відповідачем не спростовано наявності заборгованості, суд дійшов висновку про наявність у справі достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в розмірі 39.771,20 грн.
Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Крім суми основного боргу позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 8.789,76 грн, пеню в сумі 23.701,98 грн та 3% річних у сумі 2.454,92 грн.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 547 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Враховуючи те, що суд в порядку ст. 91 ГПК України не взяв до уваги копію договору поставки, який долучено позивачем до справи, приймаючи до уваги відсутність в матеріалах справи угоди укладеною між сторонами, щодо погодження застосування штрафних санкцій (пені) за невиконання або неналежне виконання відповідачем зобов`язань з оплати вартості поставленого позивачем товару, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення пені в розмірі 23.701,98 грн.
Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, то суд зазначає наступне.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Суд зазначає, що сплата відсотків річних від простроченої суми не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.
Наведені вище норми права та встановлені судом обставини, а саме факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, свідчить про правомірність нарахування позивачем відповідачу відсотків річних та інфляційних втрат.
Перевіркою доданого до позовної заяви (уточненої) розрахунку 3% річних за період з 12.03.2024 до 01.04.2026 судом встановлено, що позивачем допущена помилка, а саме: не враховані положення частини першої статті 253 ЦК України (перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок). Тобто, початок прострочення оплати за поставлений товар починається з 13.03.2024 - наступного дня після поставки товару.
З огляду на вимоги статей 79, 86, частини п`ятої статті 236, статті 237 ГПК України, господарський суд у вирішенні спору має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то Господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.
Враховуючи вищенаведене, здійснивши перерахунок 3% річних, суд зазначає, що арифметично правильний розмір 3% річних становить 2.449,02 грн. В іншій частині (5,90 грн) відсотки річних нараховані безпідставно та помилково, а тому задоволенню не підлягають.
При цьому вищевказана помилка не вплинула на правильність розрахунку інфляційних втрат у розмірі 8.789,76 грн за період березень 2024 - лютий 2026 включно, а тому позовні вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими.
Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача: основного боргу в розмірі 39.771,20 грн, інфляційних втрат у розмірі 8.789,76 грн та 3% річних у сумі 2.449,02 грн. В іншій частині позовних вимог, а саме: пені в розмірі 23.701,98 грн. та 3% річних у розмірі 5,90 грн. суд відмовляє як безпідставно нараховані.
Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у справі.
Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
Відповідно до статті ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною четвертою статті 11 ГПК України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994).
З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 129 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, витрати позивача зі сплати судового збору в розмірі 1.817,62 грн покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.
На підставі викладеного, керуючись статтями 1, 4, 13, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДОРТЕХСТРОЙ" (Україна, 62416, Харківська обл., Харківський р-н, смт Пісочин, вул. Василівська, буд. 9, код ЄДРПОУ 31340473) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЙДІДІ ОІЛ" (Україна, 04074, місто Київ, ВУЛИЦЯ АВТОЗАВОДСЬКА, будинок 18, офіс 7, код ЄДРПОУ 43636319) основний борг у розмірі 39.771,20 грн, інфляційні втрати в розмірі 8.789,76 грн, 3% річних у сумі 2.449,02 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1.817,62 грн.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
4. В решті позову відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції Східного апеляційного господарського суду. 
Повне рішення складено "17" червня 2026 р. 

Суддя		Н.С. Добреля