КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 753/22778/25 Апеляційне провадження № 33/824/700/2026	Головуючий у суді першої інстанції - Шаповалова К.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2026 року суддя Київського апеляційного суду Нежура В.А. розглянув матеріали справи про адміністративне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Нагай Ігорем Мирославовичем на постанову Дарницького районного суду міста Києва від 20 листопада 2025 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 173-4 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 20 листопада 2025 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 173-4 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Не погоджуючись із вказаною постановою, ОСОБА_1 , через свого захисника подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та закрити за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що cуд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність у діях особи складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-4 КУпАП, тоді як матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів, які б беззаперечно підтверджували систематичність поведінки (обов`язкова ознака булінгу), умисний характер дій, спричинення шкоди психічному чи фізичному здоров`ю потерпілого, причинно-наслідковий зв`язок між діями та наслідками. Фактично суд обмежився припущеннями та суб`єктивними поясненнями окремих осіб.
Вказано, що відповідно до правової природи булінгу, обов`язковою є повторюваність (систематичність) дій, однак із матеріалів справи вбачається, що зафіксовано лише поодинокі конфліктні епізоди, які мають характер міжособистісної сварки, а не системного психологічного чи фізичного тиску. Разові випадки не можуть утворювати склад правопорушення, передбачений статті 173-4 КУпАП.
Зазначено, що факти, викладені в протоколі, не відповідають реальним обставинам подій та ґрунтуються переважно на суб`єктивних припущеннях окремих осіб, а не на належних і допустимих доказах.
Між дітьми мали місце звичайні побутові та міжособистісні конфлікти, які є типовими для дитячого колективу та не носили систематичного чи цілеспрямованого характеру. Будь-якого умислу на приниження, психологічний тиск або заподіяння шкоди іншій дитині не було. Жодних підтверджених фактів систематичного переслідування, фізичного чи психологічного насильства матеріали справи не містять.
Відомості, на які посилається обвинувачення, базуються на поясненнях зацікавлених осіб, характеристиках оціночного характеру, припущеннях педагогів та психолога. Такі дані не є об`єктивними доказами та не можуть беззаперечно підтверджувати вчинення булінгу. Медичні документи, експертні висновки або інші об`єктивні підтвердження завдання шкоди відсутні.
Також разом з апеляційною скаргою було подане клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її захисник Нагай І.М. підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити. 
Відповідно до вимог статті 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Як вбачається з матеріалів справи, 20.11.2025 була винесена вступна та результативна частина оскаржуваного рішення, повний текст був отриманий 28.11.2025, що підтверджується розпискою [а.с. 225], апеляційну скаргу подано безпосередньо до суду першої інстанції 08.12.2025. Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Дарницького районного суду міста Києва від 20.11.2025.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 245 КУпАПзавданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до ст. 251 КУпАПдоказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ст. 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Відповідно до ст. 280 КУпАПорган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративні правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною третьою статті 173-4 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення булінгу (цькування), тобто діяння учасників освітнього процесу, які полягають у психологічному, фізичному, економічному, сексуальному насильстві, у тому числі із застосуванням засобів електронних комунікацій, що вчиняються стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи або такою особою стосовно інших учасників освітнього процесу, внаслідок чого могла бути чи була заподіяна шкода психічному або фізичному здоров`ю потерпілого, вчинене малолітньою або неповнолітньою особою віком від чотирнадцяти до шістнадцяти років, та тягне за собою накладення штрафу на батьків або осіб, які їх замінюють, від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від двадцяти до сорока годин.
Диспозицією частини третьої статті 173-4 КУпАП визначено два альтернативних суб`єкта даного адміністративного правопорушення. Так, булінг (цькування) може бути вчинено учасником освітнього процесу стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи або малолітньою чи неповнолітньою особою стосовно учасника освітнього процесу.
При цьому диспозиція визначає і два альтернативних безпосередніх об`єкта посягання: охоронювані права малолітньої чи неповнолітньої особи при умові вчинення булінгу будь-яким з учасників освітнього процесу або охоронювані права учасників процесу від дій малолітньої чи неповнолітньої особи.
В даному випадку, згідно протоколів про адміністративне правопорушення учасник освітнього процесу, ОСОБА_2 , самостійно вчинив дії щодо булінгу (цькування) інших неповнолітніх учасників освітнього процесу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
У відповідності санкції частини 3 статті 173-4 КУпАП відповідальність за діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене малолітніми або неповнолітніми особами віком від чотирнадцяти до шістнадцяти років несуть батьки, або особи, які їх замінюють, тобто в даному випадку ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 1 Конвенції про права дитини, дитиною є кожна людська істота до досягнення нею 18-річного віку, якщо за законом, що застосовується до цієї особи, вона не досягне повноліття раніше.
Нормами ч. 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Дисципліна і порядок у сім`ї, навчальних та інших дитячих закладах мають забезпечуватися на принципах, що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини.
Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, встановлюється, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно з п. 3-1 ст. 1 Закону України «Про освіту» булінг (цькування) - діяння (дії або бездіяльність) учасників освітнього процесу, які полягають у психологічному, фізичному, економічному, сексуальному насильстві, у тому числі із застосуванням засобів електронних комунікацій, що вчиняються стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи та (або) такою особою стосовно інших учасників освітнього процесу, внаслідок чого могла бути чи була заподіяна шкода психічному або фізичному здоров`ю потерпілого.
Типовими ознаками булінгу (цькування) є: систематичність (повторюваність) діяння; наявність сторін - кривдник (булер), потерпілий (жертва булінгу), спостерігачі (за наявності); дії або бездіяльність кривдника, наслідком яких є заподіяння психічної та/або фізичної шкоди, приниження, страх, тривога, підпорядкування потерпілого інтересам кривдника, та/або спричинення соціальної ізоляції потерпілого.
Згідно копії колективної заяви ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 від 06.10.2025, та копії заяв ОСОБА_6 від 07.10.2025 та ОСОБА_11 від 07.10.2026., адресовані директору ліцею №314 Дарницького району м. Києва вбачається, що ОСОБА_2 з вересня 2025 року вчиняє систематично насильство фізичного та психологічного характеру по відношенню до їх дітей.
За п. 2 Розділу 2 «Порядку реагування на випадки булінгу (цькування)» керівник закладу освіти у разі отримання заяви або повідомлення про випадок булінгу (цькування) зобов`язаний невідкладно у строк, що не перевищує однієї доби, повідомити територіальний орган (підрозділ) Національної поліції України, принаймні одного з батьків або інших законних представників малолітньої чи неповнолітньої особи, яка стала стороною булінгу (цькування), скликає засідання комісії з розгляду випадку булінгу (цькування) не пізніше ніж упродовж трьох робочих днів з дня отримання заяви або повідомлення.
У разі прийняття рішення комісією про наявність обставин, що обґрунтовують інформацію, зазначену у заяві, до завдань комісії також належать, зокрема визначення заходів виховного впливу щодо сторін булінгу (цькування) у групі (класі), де стався випадок булінгу (цькування).
Згідно наявному в матеріалах справи протоколу №5 від 09.10.2025 та протоколу № 7 від 15.10.2025 вбачається, що засіданням комісії з розгляду випадків булінгу (цькування) встановлено факт булінгу зі сторони учня ОСОБА_2 .
З урахування наведено, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що булінг з боку ОСОБА_2 носив систематично насильницький характер ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Відносини між ними не мали характеру поодиноких конфліктів, з боку ОСОБА_2 мало місце систематичне цькування, тобто в період з вересня по жовтень 2025 року, що створювало у малолітніх потерпілих тривалий стрес, страх та відчуття безпорадності. Зазначені висновки суду узгоджуються з доказами, дослідженими та наявними в матеріалах справи.
Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Притягнення до адміністративної відповідальності осіб, які є батьками малолітніх, що вчинили відповідне правопорушення відповідає принципу пропорційності та справедливого балансу між інтересами малолітнього потерпілого, який став жертвою булінгу і потребує захисту та інтересами батьків малолітнього кривдника, оскільки останні повинні відповідати за належну соціальну поведінку своєї малолітньої дитини та зобов`язані вживати заходів для її виховання, навчання, духовного і морального розвитку у дусі поваги до гідності інших людей.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у діях  ОСОБА_1  наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-4 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги про відсутність у діях особи складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-4 КУпАП, є необґрунтованими та спростовуються сукупністю досліджених судом доказів.
Твердження апелянта про відсутність систематичності поведінки, не відповідають фактичним обставинам справи. Із матеріалів справи вбачається, що дії ОСОБА_2 не обмежувалися одноразовим конфліктом чи випадковою сваркою, а мали повторюваний характер та вчинялися протягом певного періоду часу. Сукупність пояснень потерпілих, свідків, педагогічних працівників, а також інших письмових матеріалів справи свідчить про неодноразове вчинення дій щодо потерпілих, що відповідає ознаці систематичності як обов`язковому елементу булінгу.
Крім того, доводи апеляційної скарги про відсутність систематичності поведінки спростовуються показаннями свідка ОСОБА_12 , яка є класним керівником учнів та була допитана судом апеляційної інстанції. Свідок підтвердила, що ОСОБА_2 систематично вступає у конфлікти з іншими учнями класу, проявляє агресивну поведінку, під час перерв є надмірно активним, не завжди реагує на зауваження педагогів, штовхає дітей, плюється та кусається. Також ОСОБА_12 зазначила, що під час прогулянок ОСОБА_2 порушує правила поведінки та неодноразово штовхав і бив інших дітей.
Наведені показання є послідовними, узгоджуються з іншими доказами, наявними у матеріалах справи, та свідчать про повторюваний характер поведінки ОСОБА_2 , що спростовує твердження апеляційної скарги про нібито одноразовий характер конфліктних ситуацій. Сукупність досліджених доказів дає підстави для висновку, що дії останнього не були випадковими чи поодинокими, а мали систематичний характер, що є однією з обов`язкових ознак булінгу у розумінні ст. 173-4 КУпАП.
Посилання апелянта на те, що між дітьми мали місце лише звичайні міжособистісні конфлікти, суд апеляційної інстанції відхиляє, так як встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про цілеспрямовані дії щодо потерпілих, які повторювалися та мали характер психологічного та фізичного впливу, що виходить за межі звичайних дитячих суперечок.
Доводи про відсутність умислу на приниження чи психологічний тиск, також знайшли своє спростування у матеріалах справи. Характер дій, їх зміст, спрямованість та повторюваність обґрунтовано дали суду першої інстанції підстави дійти висновку про усвідомлений характер поведінки особи та її спрямованість на потерпілих. При цьому для наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-4 КУпАП, достатнім є встановлення факту вчинення дій психологічного чи фізичного насильства, які мають ознаки булінгу, а не обов`язкове доведення прямого умислу шляхом окремого зізнання чи інших виключних доказів.
Колегія суддів також відхиляє доводи про відсутність доказів заподіяння шкоди психічному чи фізичному здоров`ю потерпілого. Відповідно до диспозиції ст. 173-4 КУпАП булінгом є діяння, внаслідок яких могла бути чи була заподіяна шкода психічному або фізичному здоров`ю потерпілого. Отже, для кваліфікації правопорушення не вимагається обов`язкове настання негативних наслідків, підтверджених медичними документами чи експертними висновками. Достатнім є встановлення факту вчинення дій, які об`єктивно створювали реальну загрозу заподіяння такої шкоди. Встановлені у справі обставини свідчать про наявність такої загрози та узгоджуються з ознаками складу адміністративного правопорушення.
Безпідставними є й посилання апелянта на те, що пояснення потерпілого, свідків, педагогічних працівників та висновки психолога не можуть вважатися належними доказами. Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність чи відсутність правопорушення та винність особи у його вчиненні. Пояснення учасників подій, свідків, посадових осіб закладу освіти, письмові документи та інші матеріали справи є належними та допустимими джерелами доказів і підлягають оцінці в їх сукупності.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та спрямовані на їх переоцінку. Водночас підстав вважати, що судом першої інстанції докази досліджено неповно, однобічно чи з порушенням вимог закону, судом апеляційної інстанції не встановлено. Суд першої інстанції належним чином перевірив усі обставини справи, надав оцінку кожному доказу та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-4 КУпАП.
Інших переконливих доводів, які б спростовували висновки судді в оскаржуваній постанові і були підставами для її скасування та закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-4 КУпАП, захисником не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.
Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що суддею першої інстанції прийняте законне і обґрунтоване судове рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-4 КУпАП, з наведенням обґрунтованої мотивації прийнятого рішення.
Згідно частини восьмої статті 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, постанови суду першої інстанції без змін.
Враховуючи викладене, керуючись статтею 294 КУпАП, 

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання ОСОБА_1 , яке подане адвокатом Нагай Ігорем Мирославовичем - задовольнити. 
Поновити строк на апеляційне оскарження постанови Дарницького районного суду міста Києва від 20 листопада 2025 року. 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яке подане адвокатом Нагай Ігорем Мирославовичем залишити без задоволення.
Постанову Дарницького районного суду міста Києва від 20 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя
Київського апеляційного суду