Номер провадження: 22-ц/813/1803/26 
Справа № 947/7253/25
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
судді Назарова М.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
представник відповідача – ОСОБА_3 
третя особа – Міжнародний благодійний фонд «Незламна Українська Нація»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 02 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Бескровного Я.В., у приміщенні того ж суду,
у цивільний справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи – Міжнародного благодійного фонду «Незламна Українська Нація», про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди,-
установив:
Короткий зміст обставин справи.
24.02.2025 ОСОБА_1 , через представника адвоката Сербіну В.В., звернувся до суду з даним позовом у якому просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість його ділової репутації інформацію, поширену ОСОБА_2 в зверненні від 06.02.2025 на ім`я Голови міжнародного благодійного Фонду «Незламна українська нація»: « ОСОБА_1 отримував від мене значні кошти у борг. Загальна сума, яку я передав (у тому числі для благодійних цілей), складає близько 80000 доларів США» і «21.09.2023 ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 автомобіль Мазда ( НОМЕР_1 ) та 13000 доларів США для сприяння у вирішенні його юридичних питань та отримання нагород від Фонду»; зобов`язати ОСОБА_5 за власний рахунок спростувати вказану недостовірну інформацію у спосіб найбільш близький до способу її поширення, шляхом публічного виступу та вибачення перед ним та особами учасниками міжнародного благодійного Фонду «Незламна українська нація»; стягнути моральну шкоду 100000 грн. та судові витрати.
Позов ОСОБА_6 вмотивував тим, що він є громадським діячем, волонтером та діловим партнером міжнародного благодійного Фонду «Незламна українська нація». 06.02.2025 ОСОБА_5 звернувся до міжнародного благодійного Фонду «Незламна українська нація» із зверненням у якому вказав недостовірну, неправдиву та негативну інформацію, що порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію : « ОСОБА_1 отримував від мене значні кошти у борг. Загальна сума, яку я передав (у тому числі для благодійних цілей), складає близько 80000 доларів США» і «21.09.2023 ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 автомобіль Мазда ( НОМЕР_1 ) та 13000 доларів США для сприяння у вирішенні його юридичних питань та отримання нагород від Фонду».
Вказаними діями ОСОБА_5 йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у 100000 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 02 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи – Міжнародного благодійного фонду «Незламна Українська Нація», про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди - відмовлено.
В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначає, що що хоча форма звернення, надісланого до Фонду відповідачем, могла бути розцінена позивачем як провокативна та така, що порушує його особисті немайнові права, однак по своїй суті поширена інформація є власною оцінкою певних подій та обставин, та не містить фактичних тверджень. У зверненні відповідач просив перевірити певну інформацію, яку він отримав, та яка, на його думку, стосувалася Фонду.
Таким чином, інформація, яку вимагає спростувати Позивач: « ОСОБА_1 отримував від мене значні кошти у борг. Загальна сума, яку я передав (у тому числі для благодійних цілей), складає близько 80000 доларів США» і «21.09.2023 ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 автомобіль Мазда ( НОМЕР_1 ) та 13000 доларів США для сприяння у вирішенні його юридичних питань та отримання нагород від Фонду» не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не містить фактичних даних, не виходить за рамки суспільної моралі.
Отже суд вважає, що стороною позивача не доведено існування звернення відповідача на адресу міжнародного благодійного Фонду «Незламна українська нація» від 06.02.2025, та умислу в діях відповідача, спрямованого на поширення недостовірної інформації у зверненні від 11.02.2025, тобто такої, яка не відповідає дійсності, та порушення честі, гідності та ділової репутації позивача.
Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.
Не погодившись із вказаним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2025 року – скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення без повного та всебічного дослідження обставин справи, неправильно оцінив надані докази та помилково застосував норми матеріального і процесуального права.
Вказує, що відповідач поширив щодо нього недостовірну інформацію, зокрема твердження про нібито передачу через нього коштів до благодійного фонду, отримання ним значних сум у борг та привласнення благодійної допомоги, однак жодного належного доказу таких обставин відповідачем до суду не подано. На його думку ці відомості є не оціночними судженнями, а конкретними фактичними твердженнями, які принижують його честь, гідність та ділову репутацію.
Скаржник вказує, що суд безпідставно дійшов висновку про відсутність у зверненні відповідача фактичних тверджень та неправильно кваліфікував поширену інформацію як суб`єктивну оцінку. При цьому суд не врахував положення ч. 3 ст. 277 ЦК України щодо презумпції недостовірності негативної інформації, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.
Окремо наголошує, що суд неналежним чином дослідив докази у справі, оскільки помилково зазначив про відсутність звернення відповідача від 06.02.2025 року, хоча фактично це звернення міститься в матеріалах справи та було направлене до фонду 11.02.2025 року. На думку скаржника, така неповна оцінка доказів призвела до неправильного вирішення справи.
Апеляційна скарга також мотивована тим, що поширення спірної інформації негативно вплинуло на репутацію позивача як волонтера, громадського та політичного діяча, публічної особи та партнера благодійного фонду, спричинило моральні страждання, погіршення ставлення оточуючих та порушення його особистих немайнових прав, у зв`язку з чим він вважає обґрунтованими вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Позиція учасників справи.
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Одеси від 02 жовтня 2025 року — залишити без змін.
В обґрунтування зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим із дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться виключно до незгоди позивача з правовою оцінкою суду.
Відповідач зазначає, що твердження скаржника є внутрішньо суперечливими, оскільки, з одного боку, позивач заперечує будь-які фінансові відносини, а з іншого визнає факт звернення до відповідача з проханням про фінансову допомогу фонду та здійснення переказів коштів. 
На думку відповідача, це підтверджує існування фінансової комунікації між сторонами та спростовує доводи про повну відсутність будь-яких фінансових взаємовідносин.
У відзиві також наголошується, що позивач не довів факту поширення інформації у мережі Інтернет чи невизначеному колу осіб. 
Відповідач стверджує, що мало місце лише одне приватне електронне звернення від 11.02.2025 року, направлене безпосередньо голові фонду, яке не мало публічного характеру.
Окремо відповідач вказує на недопустимість доказів, на які посилається скаржник, зокрема скріншотів переписки у Viber та «чорнових записів», оскільки вони не містять належної ідентифікації, не підтверджують авторства чи обставин справи та не стосуються предмета доказування.
Відповідач підтримує висновок суду першої інстанції про те, що спірна інформація є оціночними судженнями, а не фактичними твердженнями.
Крім того, у відзиві зазначено, що позивач не довів наявності всіх елементів складу правопорушення, необхідних для захисту честі, гідності та ділової репутації, а саме: факту поширення недостовірної інформації, її неправдивості, порушення особистих немайнових прав та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і шкодою.
Також відповідач вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними, оскільки вони є похідними від вимог про визнання інформації недостовірною, у задоволенні яких суд першої інстанції правомірно відмовив.
Щодо явки сторін.
Сторони з`явились до судового засідання та надали свої пояснення.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухав сторони та представника відповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідач 11.02.2025 на електронну адресу надіслав звернення до Голови міжнародного благодійного Фонду «Незламна українська нація», з певними питанням, щодо інформації, яка викликає у нього занепокоєння, що значні грошові кошти передані до Фонду через позивача могли не бути передані у повному обсязі до Фонду. Зокрема зазначив, що ОСОБА_7 отримував від відповідача значні грошові кошти у борг. Загальна сума, яку відповідач передав (у тому числі для благодійних цілей), складає близько 80000 доларів США. Також повідомлено додатковий випадок. Як стало відомо відповідачу 21.09.2023 ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 автомобіль Мазда ( НОМЕР_1 ) та 13000 доларів США для сприяння у вирішенні його юридичних питань та отримання нагород від Фонду. Відповідач просив перевірити, зокрема, вказану інформацію, яку він отримав, та яка, на його думку, стосувалася Фонду (а.с.125-126).
Позивач на час надсилання вказаного звернення був партнером міжнародного благодійного Фонду «Незламна українська нація».
Інших звернень відповідача до Фонду, а саме від 06.02.2025р. судом не встановлено.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, визнання права, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування тощо.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Статтею 4 Закону України «Про інформацію» передбачено, що суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень, а об`єктом інформаційних відносин є інформація.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про інформацію», кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію (стаття 7 Закону України «Про інформацію»).
Відповідно до частини 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири.
Статтею 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Згідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації має право на спростування цієї інформації згідно ст. 277 ЦК України.
Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.
Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Згідно до пункту 19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Як вбачається з п.18 Постанови Пленуму, згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 вказано на те, що спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація, і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною та її спростування, Верховний Суд неодноразово наголошував, що у кожному конкретному випадку необхідно встановити характер поширеної інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст та контекст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, відносно якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення, а також судам слід розрізняти критику діяльності та стверджувальні висловлювання щодо вчинення кримінальних правопорушень. У випадку встановлення, що інформація, про спростування якої ініційовано питання у справі, містить ознаки оціночних суджень, викладена у формі провокативної риторики з використанням характерних для оціночних суджень мовностилістичних засобів, така інформація вважається суб`єктивною думкою розповсюджувачів, яку не можна перевірити щодо відповідності дійсності та спростувати. Вказана практика у спірних правовідносинах є сталою.
Статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.
Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.
Суд зазначає, що хоча форма звернення, надісланого до Фонду відповідачем, могла бути розцінена позивачем як провокативна та така, що порушує його особисті немайнові права, однак по своїй суті поширена інформація є власною оцінкою певних подій та обставин, та не містить фактичних тверджень. У зверненні відповідач просив перевірити певну інформацію, яку він отримав, та яка, на його думку, стосувалася Фонду.
Таким чином, інформація, яку вимагає спростувати Позивач: « ОСОБА_1 отримував від мене значні кошти у борг. Загальна сума, яку я передав (у тому числі для благодійних цілей), складає близько 80000 доларів США» і «21.09.2023 ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 автомобіль Мазда ( НОМЕР_1 ) та 13000 доларів США для сприяння у вирішенні його юридичних питань та отримання нагород від Фонду» не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не містить фактичних даних, не виходить за рамки суспільної моралі.
Отже судова колегія вважає, що стороною позивача доведено існування звернення відповідача на адресу міжнародного благодійного Фонду «Незламна українська нація» від 06.02.2025, однак не доведено умислу в діях відповідача, спрямованого на поширення недостовірної інформації у зверненні від 11.02.2025, тобто такої, яка не відповідає дійсності, та порушення честі, гідності та ділової репутації позивача. Колегія враховує статус позивача на момент звернення відповідача до Фонду та сталу судову практику Верховного Суду та Европейського суду щодо меж оцінки діяльності публічних осіб суспільством.
Враховуючи те, що вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про визнання інформації недостовірною та такою, що порочить честь, гідність чи ділову репутацію позивача, у задоволенні цих вимог також слід відмовити.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, з огляду на таке.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що звернення відповідача до Міжнародного благодійного фонду «Незламна Українська Нація» мало характер приватного звернення та було адресоване виключно керівнику Фонду з метою перевірки певної інформації, а не її публічного поширення невизначеному колу осіб. 
Належних та допустимих доказів поширення спірної інформації у мережі Інтернет чи іншим особам матеріали справи не містять.
Посилання скаржника на те, що відповідачем були поширені недостовірні фактичні твердження, є безпідставними, оскільки зі змісту звернення вбачається, що відповідач висловлював власні припущення, сумніви та занепокоєння щодо окремих обставин, використовуючи формулювання «могли не бути передані», «стало відомо», «прошу перевірити», що свідчить про оціночний характер висловлювань, які відповідно до положень ст. 277 ЦК України та усталеної практики Верховного Суду не підлягають спростуванню.
Колегія суддів також враховує, що сам скаржник у поданій апеляційній скарзі фактично підтвердив наявність фінансової комунікації між сторонами, зазначивши про перерахування відповідачем коштів на потреби Фонду на його прохання, що спростовує доводи про повну відсутність будь-яких фінансових відносин між сторонами.
Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не досліджено звернення від 06.02.2025, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріалами справи підтверджується лише факт направлення відповідачем 11.02.2025 електронного звернення на адресу Фонду, яке датоване 06.02.2025, доказів існування іншого самостійного звернення від 06.02.2025 матеріали справи не містять.
Посилання на скріншоти переписки у месенджері Viber та інші документи суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вказані матеріали не містять належної ідентифікації осіб, та електронних засобів не підтверджують факту поширення відповідачем спірної інформації та не є належними і допустимими доказами у розумінні статей 76–79 ЦПК України. Відповідач не визнає інших своїх дій відносно позивача ніж звернення до фонду.
Крім того, позивачем не доведено наявності усіх елементів юридичного складу правопорушення, необхідних для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, а саме: факту поширення недостовірної інформації, її неправдивості, порушення особистих немайнових прав позивача та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і заявленою моральною шкодою.
Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про визнання інформації недостовірною, а підстав для задоволення останніх судом не встановлено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову і в цій частині позову.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду міста Одеси від 02 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду. 

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

Ю.П. Лозко