ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

23 квітня 2026 року    
м. Чернівці  
справа № 727/14323/25
провадження № 22-ц/822/578/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О. 
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.,
за участю секретаря судового засідання Паучек І. І.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 січня 2026 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Смотрицький В. Г.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 .
Просив суд стягнути з  ОСОБА_2  на свою користь 224 658 гривень 03 копійки в рахунок відшкодування майнової шкоди та 10 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП).
Позов обґрунтований тим, що 31 травня 2025 року о 18 годині 50 хвилин в місті Чернівці на площі Театральній ОСОБА_2 керував транспортним засобом марки «Ford Fiesta», номерний знак НОМЕР_1 , і під час зупинки не забезпечив безпеку пасажира, який перебував у салоні автомобіля на задньому правому сидінні, в результаті чого пасажир ОСОБА_4 самовільно відчинив двері автомобіля, не пересвідчившись у відсутності перешкод, та допустив зіткнення з транспортним засобом ОСОБА_1 марки «BMW X5», номерний знак НОМЕР_2 , який рухався у попутному напрямку. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 16 липня 2025 року у справі № 727/6823/25 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП.
Цивільно-правова відповідальність відповідача, як винної особи, за шкоду, завдану майну третіх осіб унаслідок експлуатації забезпеченого «Ford Fiesta» номерний знак НОМЕР_1 , на момент настання ДТП була застрахована ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» відповідно до умов чинного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 221506963.
Страховиком відповідача було виконано свій обов`язок та виплачено належний розмір страхового відшкодування. Але станом на день подання позову відповідачем так і не було відшкодовано заподіяну позивачеві шкоду у повному обсязі.
Оскільки позивач застрахував свою цивільно-правову відповідальність, ОСОБА_5 відповідно до змісту довіреності від 10 червня 2025 року, є особою, уповноваженою власником автомобіля марки «BMW X5», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_1 на отримання на свою користь страхових виплат внаслідок настання страхового випадку.
ОСОБА_5 як особа, яка має право на отримання страхової виплати за заподіяну їй шкоду, звернулася до ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» та надала усі необхідні документи, передбачені статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у тому числі заяву про виплату страхового відшкодування.
За результатами розгляду вказаної заяви страховиком на користь позивача було здійснено виплату страхового відшкодування у належному розмірі (ліміт відповідальності – 160 000 гривень, франшиза – 3 200 гривень).
Проте, відповідно до звіту від 08 серпня 2025 року № 005-1 про оцінку автомобіля «BMW X5», номерний знак НОМЕР_2 , вартість матеріального збитку, завданого позивачу становить 381 458 гривень 03 копійки, що перевищує розмір ліміту відповідальності страховика відповідача.
Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром заподіяної шкоди і належним страховим відшкодуванням у розмірі 224 658 гривень 03 копійки: 381 458 гривень 03 копійки (вартість відновлювального ремонту) – 160 000 гривень (ліміт відповідальності страховика) + 3200 гривень (франшиза за договором страхування).
Крім того зазначав, що належний позивачеві автомобіль марки «BMW X5», номерний знак НОМЕР_2 , був його основним засобом пересування. Внаслідок пошкодження транспортного засобу, з вини відповідача, позивач був позбавлений можливості користуватися своїм майном, звичний розпорядок його життя та життя його сім`ї було порушено на період ремонту автомобіля.
Пошкодження автомобіля в ДТП завдало позивачеві душевних страждань та негативно вплинуло на його моральний стан.
В зв`язку з наведеним вважав наявними підстави для стягнення з відповідача най його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень.
Короткий зміст судового рішення
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 січня 2026 року позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання розподілу судових витрат, понесених позивачем на сплату судового збору та правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди, завданої позивачу внаслідок ДТП, мотивоване тим, що відповідно до положень статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків. що підлягають відшкодуванню потерпілому. визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт. необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Проте транспортний засіб належний позивачу, який зазнав ушкоджень в результаті ДТП, вже відремонтований.
Цю обставину не заперечує і сам позивач, зазначаючи у позовній заяві, що на період ремонту транспортного засобу він був позбавлений можливості користуватися своїм майном.
Також на підтвердження факту відновлення транспортного засобу відповідачем було надано роздруківку із веб-сайту «Авторіа» про те, що на транспортний засіб марки «BMW», номерний знак НОМЕР_2 , перебуває у продажу та містить інформацію, зокрема фото, з яких видно, що транспортний засіб продається як відновлений.
Отже, на момент звернення до суду з цим позовом, належний позивачу транспортний засіб вже був відновлений.
Але позивач, відремонтувавши транспортний засіб, звертаючись із цим позовом просить стягнути із відповідача різницю між вартістю відновлювального ремонту, яка визначена звітом від 08 серпня 2025 року № 005-1 про оцінку автомобіля, та страховим відшкодуванням.
Водночас така позиція позивача не узгоджується із практикою Верховного Суду, оскільки, відремонтувавши транспортний засіб, позивач має право на стягнення із відповідача саме різниці між вартістю реально витрачених коштів на матеріали і проведення робіт, що підтверджені відповідними доказами, та страховим відшкодуванням.
Однак жодних доказів понесених витрат на відновлення транспортного засобу позивачем та його представником не надано, що позбавляє суд можливості встановити реальний розмір коштів, які підлягають стягненню з відповідача.
Суд вважав, що за відсутності доказів понесених фактичних витрат на відновлення пошкодженого транспортного засобу на даний час, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині відшкодування майнової шкоди, а тому в їх задоволенні слід відмовити.
Рішення суду в частині вирішення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди мотивоване тим, що наслідок пошкодження транспортного засобу, яке відбулося з вини відповідача, позивач був позбавлений можливості користуватися своїм майном, звичний розпорядок його життя та життя його сім`ї було порушено на період ремонту автомобіля. Пошкодження автомобіля в ДТП завдало позивачеві душевних страждань та негативно вплинуло на його моральний стан.
При цьому суд виходив із того, що сам факт пошкодження майна позивача внаслідок ДТП (належного йому автомобіля) вже є достатньою підставою для висновку про заподіяння йому моральної шкоди та безумовно свідчить про наявність негативного впливу на моральний стан позивача та спричинення душевних страждань.
Враховуючи всі обставини справи, ступінь доведення позивачем розміру моральних страждань, суд дійшов висновку, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню частково, а саме в сумі 7000 гривень.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції від 27 січня 2026 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, а саме: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 166 548 гривень 91 копійка.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вважає помилковим висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок ДТП.
Відповідно до частини першої статті 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (висновком) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за №1074/8395 (з відповідним змінами). У матеріалах справи наявний звіт (висновок) про оцінку майна, який відповідає вимогам вищенаведених нормативно-правових актів, а тому є належним та допустимим доказом підтвердження майнової шкоди порушеного права позивача.
Окрім цього цивільно-правова відповідальність відповідача, як винної особи, за шкоду, завдану майну третіх осіб унаслідок експлуатації забезпеченого автомобіля на момент настання ДТП була застрахована відповідно умов чинного полісу № 221506963, за яким франшиза становила 3 200 гривень Відповідно до статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. 
Отже, франшиза у розмірі 3 200 гривень підлягала стягненню з відповідача
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Акцентував увагу на тому, що системний аналіз норм ЦК України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дає підстави для висновку, що у разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення, а у разі не проведення ремонту – як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому.
Оскільки позивач здійснив відновлювальний ремонт, проте жодних доказів понесених витрат не надано, що позбавляє суд можливості встановити реальний розмір коштів, які підлягають стягненню з відповідача, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про відшкодування шкоди.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
31 травня 2025 року о 18 годині 50 хвилин в місті Чернівці на площі Театральній ОСОБА_2 керував транспортним засобом марки «Ford Fiesta», номерний знак НОМЕР_1 , і під час зупинки не забезпечив безпеку пасажира, який перебував у салоні автомобіля на задньому правому сидінні, в результаті чого пасажир ОСОБА_4 самовільно відчинив двері автомобіля, не пересвідчившись у відсутності перешкод, та допустив зіткнення з транспортним засобом ОСОБА_1 марки «BMW X5», номерний знак НОМЕР_2 , який рухався у попутному напрямку. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 16 липня 2025 року у справі № 727/6823/25 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП.
Цивільно-правова відповідальність відповідача, як винної особи, за шкоду, завдану майну третіх осіб унаслідок експлуатації забезпеченого «Ford Fiesta» номерний знак НОМЕР_1 , на момент настання ДТП була застрахована у ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» відповідно до умов чинного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 221506963.
Довіреністю від 10 червня 2025 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_5 в тому числі на отримання страхових виплат, внаслідок настання страхового випадку стосовно транспортного засобу марки «BMW X5», номерний знак НОМЕР_2 .
Страховиком відповідача ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» виплачено ОСОБА_5 страхове відшкодування у сумі 145 655 гривень 01 копійка, що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» від 21 жовтня 2025 року № GCAUCCIOP84M2DU2. 
Відповідно до звіту від 08 серпня 2025 року № 005-1 про оцінку автомобіля марки «BMW X5», номерний знак НОМЕР_2 , вартість матеріального збитку, завданого позивачу становить 381 458 гривень 03 копійки, що перевищує розмір ліміту відповідальності страховика відповідача, який складав 160 000 гривень.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови.
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди не відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.
Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом. Одним із таких спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування – це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.
Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.
Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 5 указаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди (стаття 28 Закону № 1961-IV).
Розмір шкоди, пов`язаної з пошкодженням чи фізичним знищенням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей, визначається на підставі аварійного сертифіката, рапорту, звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства (стаття 31 вищевказаного Закону).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що:
«внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом N 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом N 1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом N 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим.
Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі N 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі N 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі N 6-954цс16).
З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149,150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі N 755/18006/15-ц (провадження N 14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі N 760/15471/15-ц (провадження N 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.
Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника».
Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.
Позивач посилався на те, що за наслідком ДТП, яка мала місце 31 травня 2025 року його автомобіль отримав механічні пошкодження. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).
Вирішуючи спір, судами встановлено, що ДТП, унаслідок якої було пошкоджено автомобіль позивача, сталася з вини відповідача. Тобто, ОСОБА_2 завдав майнову шкоду ОСОБА_1 .
Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «Ford Fiesta», номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», яке визнало ДТП страховим випадком і виплатило представнику позивача за довіреністю страхове відшкодування у розмірі 145 655 гривень 01 копійка. Тобто, частину завданої позивачу майнової шкоди відшкодовано страховою компанією (у межах ліміту страхового відшкодування).
З урахуванням наведеного, встановивши фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 повинен відшкодувати ОСОБА_1 завдану майнову шкоду, зокрема різницю між фактичним розміром шкоди та отриманим страховим відшкодуванням (в даному випадку розміром ліміту страхового відшкодування).
Вирішуючи питання розміру майнової шкоди, який завдано позивачу відповідачем, колегія суддів вважає наявними підстави для врахування звіту про незалежну оцінку вартості матеріального збитку, згідно з яким вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «BMW X5», номерний знак НОМЕР_2 , без урахування фізичного зносу вузлів і деталей станом на дату ДТП відповідно до звіту від 08 серпня 2025 року № 005-1 становить 381 458 гривень 03 копійки.
Цей звіт об`єктивно вказує на розмір завданих ОСОБА_1 прямих збитків. Відповідач у силу положень норм ЦПК України не спростував правильність указаного звіту.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 03 лютого 2025 року у справі № 676/6556/20 (провадження № 61-13939св24), від 21 квітня 2025 року у справі № 467/1102/19 (провадження № 61-568св24).
Також Верховний суд у постанові від 08 вересня 2025 року у справі № 161/3803/24 (провадження № 61-5729св25) вказав на те, що вирішуючи питання розміру майнової шкоди, яку завдано позивачу унаслідок ДТП, належним та допустимим доказом є звіт про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу.
У постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 757/54513/16 (провадження № 61-16265св20) Верховний Суд на підставі системного аналізу статті 22 ЦК України частини другої статті 1192, статті 1194 ЦК України дійшов висновку, що реальними збитками, які підлягають відшкодуванню є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу. Вартість відновлювального ремонту без урахування зносу – це ті збитки, які позивач мусить понести для відновлення свого порушеного права та втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а тому на користь позивача підлягає стягненню відшкодування саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу, а саме різниця між вартістю відновлювального ремонту без урахування зносу та виплаченим відшкодуванням.
З огляду на вищевикладене суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що за умови фактичного здійснення ремонту автомобіля позивача не підлягають відшкодуванню збитки, розмір яких визначений у звіті від 08 серпня 2025 року № 005-1.
В свою чергу апеляційний суд приходить до висновку, що розмір завданої ОСОБА_1 майнової шкоди становить 381 458 гривень 03 копійки, що відповідає вартості відновлювального ремонту автомобіля марки «BMW X5», номерний знак НОМЕР_2 , без урахування фізичного зносу вузлів і деталей станом на дату ДТП відповідно до звіту від 08 серпня 2025 року № 005-1.
Разом з цим як вбачається з вищевказаного звіту вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «BMW X5» визначена з урахуванням податку на додану вартість (далі – ПДВ).
Ставка ПДВ встановлюється від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підпункт «а» пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України).
Верховний суд у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 591/1861/22 (провадження № 61-2507св23) вказав на те, що вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ, а також понесення позивачем витрат зі сплати ПДВ.
Позивач не надав доказів понесення ним витрат зі сплати ПДВ при здійсненні ремонту автомобіля.
Верховний Суд у постанові від 11 січня 2023 року у справі № 211/3277/20 (провадження № 61-3442св22) дійшов висновку, що відповідач як завдавач шкоди зобов`язаний відшкодувати позивачу суму франшизи як частину завданої, але не відшкодованої йому шкоди на підставі статей 1166, 1172, 1188 ЦК України.
Оскільки ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» здійснило страхову виплату позивачу у розмірі 145 655 гривень 01 копійка, тому ОСОБА_2 повинен відшкодувати ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 180 366 гривень 42 копійки, тобто різницю між фактичним розміром шкоди та лімітом страхового відшкодування зменшеним на суму ПДВ, а також франшизу як частину завданої, але не відшкодованої йому шкоди (381 458,03 (вартість відновлювального ремонту) – 160 000,00 (ліміт відповідальності страховика) – 20% (податок на додану вартість) + 3 200 гривень (франшиза)).
Також колегія суддів звертає увагу на те, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, ОСОБА_1 за наслідками розгляду справи у суді апеляційної інстанції просив рішення суду першої інстанції скасувати повністю, однак в апеляційній скарзі доводів щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 7 000 гривень не наводив, а тому колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення суду в цій частині.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення цієї позовної вимоги, а саме:
«Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 180 366 гривень 42 копійки в рахунок відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок ДТП».
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Предметом позову у справі є дві вимоги майнового характеру: 1) стягнення майнової шкоди в розмірі 224 658 гривень 03 копійки; 2) стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень. Отже, ціна позову у справі складає 234 658 гривень 03 копійки.
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовної вимоги  ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди у сумі 180 366 гривень 42 копійки, а також залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 7 000 гривень.
Тобто, за наслідками перегляду справи у суді апеляційної інстанції позов задоволено на 79,85% (187 366,42 / 234 658, 03 х 100).
За подання позовної заяви у цій справі, з урахуванням її подачі в електронній формі, підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 877 гривень 26 копійок (234 658,03 х 1% х 0,8), проте позивачем сплачено 2 766 гривень 23 копійки, що підтверджується платіжними інструкціями від 30 жовтня 2025 року № 30 та № 31, тобто у розмірі більшому ніж встановлено законом.
Також за подання апеляційної скарги, з урахуванням її подачі в електронній формі, підлягав сплаті судовий збір у сумі 2 815 гривень 90 копійок (2 346,58 х 150% х 0,8), проте позивачем сплачено лише 2 695 гривень 90 копійок.
В зв`язку з наведеним недоплачений ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги судовий збір у сумі 120 підлягає стягненню в дохід держави (2 815,90 – 2 695,90).
В свою чергу з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1  пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору у сумі 3 747 гривень 49 копійок ((1 877,26 + 2 815,90) х 79,85%).
Також згідно з положеннями пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (пункти 1, 4 частини першої статті 133 ЦПК України).
Вирішуючи питання розподілу судових витрат на правничу допомогу, які позивач поніс за наслідками розгляду справи, суд дійшов до висновку, що такі витрати мають бути стягнуті пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 3 000 гривень.
Як вбачається з матеріалів справи, разом з подачею позовної заяви представником позивача, – адвокатом Конюшком Д. Б., подано докази понесення стороною витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції у сумі 15 000 гривень, а саме: копію договору про надання правової допомоги від 24 вересня 2025 року № 24/09/25-ЮП/IL; копію акта виконаних робіт № 1 до договору від 24 вересня 2025 року № 24/09/25-ЮП/IL; копію платіжної інструкції від 04 жовтня 2025 року № 108 про оплату правничих послуг на загальну суму 15 000 гривень.
Згідно з актом виконаних робіт № 1 до договору від 24 вересня 2025 року № 24/09/25-ЮП/IL зміст правничої допомоги, яка надавалася ОСОБА_1 адвокатом Конюшком Д. Б., полягав у наступному:
– юридична консультація замовника (0,5 годин) – 750 гривень, з розрахунку вартості однієї години роботи адвоката у розмірі 1 500 гривень;
– вивчення документів, наданих замовником (0,5 годин) – 750 гривень, з розрахунку вартості однієї години роботи адвоката у розмірі 1 500 гривень;
– збирання доказів (2 години) – 3 000 гривень, з розрахунку вартості однієї години роботи адвоката у розмірі 1 500 гривень;
– складання й підготовка до подання до суду позовної заяви (7 годин) – 10 500 гривень, з розрахунку вартості однієї години роботи адвоката у розмірі 1 500 гривень. А всього 15 000 гривень.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Велика Палата Верховного Суду вже зазначала про те, що під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року («East/West Alliance Limited v. Ukraine», заява № 19336/04, § 268)).
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
– має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
– з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21, а також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у справі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у справі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18).
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв ОСОБА_6 , подано заяву про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, яку поніс позивач, і які підлягають розподілу між сторонами, яка мотивована тим, що заявлена до відшкодування сума є значно завищеною та неспівмірною зі складністю справи (а. с. 79).
В свою чергу, колегія суддів оцінивши складність справи, суть спору, характер та обсяг наданих послуг адвоката (їх дійсність) в суді першої інстанції, а також необхідність вчинення процесуальних дій та їх значущість, приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомоги не є надмірно завищеними та відповідають критеріям розумності, необхідності та співмірності зі складністю справи.
В даному випадку саме лише посилання відповідача на неспівмірність понесених іншою стороною витрат на правничу допомогу без належного обґрунтування не є достатньою підставою для зменшення судом таких витрат.
З урахуванням наведеного, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 11 977 гривень 50 копійок в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції (15 000 х 79,85%).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 січня 2026 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення цієї вимоги.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 180 366 гривень 42 копійки в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Змінити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави недоплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у сумі 120 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору у сумі 3 747 гривень 49 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 977 гривень 50 копійок в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 04 травня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК

Судді:       Наталія Височанська

Мирослава КУЛЯНДА