ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ 
"02" червня 2026 р. Справа№ 927/1261/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Владимиренко С.В.
суддів: Ходаківської І.П. 
Демидової А.М. 

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 02.06.2026
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях
на рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.04.2026 (повний текст складено 13.04.2026)
у справі №927/1261/25 (суддя Кузьменко Т.О.)
за позовом Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України
до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях
Фізичної особи - підприємця Чернякова Олександра Олександровича
Національного університету «Чернігівська політехніка»
про визнання недійсним договору оренди та повернення майна, 
ВСТАНОВИВ:
Чернігівська окружна прокуратура (далі за текстом - прокурор) звернулася до Господарського суду Чернігівської області із позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України (далі за текстом - позивач) до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (далі за текстом - відповідач 1), Фізичної особи-підприємця Чернякова Олександра Олександровича (далі за текстом - відповідач 2), Національного університету «Чернігівська політехніка» (далі за текстом - відповідач 3) про визнання недійсним Договору №13/39-21 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.08.2021, укладеного між відповідачами 1, 2 та 3 (далі за текстом - Договір), за об`єктом - нежитлове приміщення загальною площею 40,3 кв.м на першому поверсі дев`ятиповерхової адміністративної будівлі, розташованої за адресою: вул. П`ятницька, буд. 39, м. Чернігів, що обліковується на балансі відповідача 3; зобов`язання відповідача 2 повернути відповідачу 3 за актом повернення з оренди орендованого майна - нежитлове приміщення загальною площею 40,3 кв.м на першому поверсі дев`ятиповерхової адміністративної будівлі, розташованої за адресою: вул. П`ятницька, буд. 39, м. Чернігів, що обліковується на балансі відповідача 3; та стягнення з відповідача 2 на користь Чернігівської обласної прокуратури 4 884,80 грн судового збору. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний Договір укладено з порушенням вимог частини 4 статті 80 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на дату укладення спірного Договору, (далі за текстом - Закон), оскільки відповідачу 2, який не є суб`єктом, учасником освітнього процесу та не надає освітні послуги, передано в оренду приміщення державного закладу освіти загальною площею 40,3 кв.м на першому поверсі дев`ятиповерхової адміністративної будівлі, розташованої за адресою: вул. П`ятницька, буд. 39, м. Чернігів, що обліковується на балансі відповідача 3, з метою використання - за будь-яким цільовим призначенням, на розсуд Орендаря (відповідача 2), що в силу статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) є підставою для визнання Договору недійсним. 
Враховуючи наявність підстав для визнання Договору недійсним, в силу статей 216, 785, 795 ЦК України, статті 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та умов пунктів 4.1, 4.2 та 4.3 Договору відповідач 2 зобов`язаний повернути спірне приміщення відповідачу 3, як Балансоутримувачу, за актом повернення з оренди орендованого майна. 
Заявляючи даний позов прокурор вказав на порушення при укладенні спірного Договору вимог законодавства під час передачі в оренду майна освітнього закладу, що має наслідком порушення інтересів держави у сфері освіти, яке полягає у незаконному використанні приміщення освітнього закладу, загрозі збереження існуючої мережі освітніх закладів та їх матеріально-технічної бази, а також забезпечення належних умов для навчання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності. Уповноваженим органом владних повноважень у спірних правовідносинах є позивач, який не вжив заходів для усунення порушень законодавства та інтересів держави після отримання повідомлення прокурора, що стало підставою для звернення прокурора із даним позовом в інтересах держави в особі позивача відповідно до положень статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» . 
Господарський суд Чернігівської області рішенням від 02.04.2026 у справі №927/1261/25 позов задовольнив повністю; визнав недійсним Договір; зобов`язав відповідача 2 повернути відповідачу 3 за актом повернення з оренди орендованого майна нежитлове приміщення загальною площею 40,3 кв.м на першому поверсі дев`ятиповерхової адмінбудівлі, розташованої за адресою: вул. П`ятницька, буд. 39, м. Чернігів, що обліковується на балансі відповідача 3; стягнув з відповідача 2 на користь Чернігівської обласної прокуратури судовий збір в сумі 1 614,94 грн; стягнув з відповідача 1 на користь Чернігівської обласної прокуратури судовий збір в сумі 1 614,93 грн; стягнув з відповідача 3 на користь Чернігівської обласної прокуратури судовий збір в сумі 1 614,93 грн.
Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність прокурором позовних вимог, оскільки спірний Договір укладено з порушенням вимог частини 4 статті 80 Закону - передання нежитлового приміщення загальною площею 40,3 кв.м на першому поверсі дев`ятиповерхової адмінбудівлі, що належать до майна закладів освіти, орендарю в користування не з метою надання послуг, що не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу та обслуговуванням його учасників, а з метою використання майна освітнього закладу - за будь-яким цільовим призначенням на розсуд орендаря (пункт 7 Договору) та не містить обмежень цільового використання об`єкту, а тому наявні підстави для визнання його недійсним відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України. 
При цьому вимога про застосування наслідків реституції шляхом зобов`язання орендаря повернути балансоутримувачу за актом повернення з оренди спірного нерухомого майна, має похідний характер, та з огляду на доведеність існування підстав для визнання оскаржуваного правочину недійсним, відповідач 2 не має правомірних підстав для користування цим приміщенням, а тому повинен його повернути з орендного користування.
Також суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, оскільки позивач як уповноважений орган не вжив заходів для усунення порушень законодавства та інтересів держави після отримання повідомлення прокурора.
Щодо застосування строків позовної давності, то, суд першої інстанції врахувавши положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та пункту 7 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, чинного на дату виникнення спірних правовідносин (далі за текстом - ГК України) щодо продовження строку позовної давності під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо зупинення строку позовної давності у зв`язку із веденням воєнного стану на території України, дійшов висновку про те, що загальний строк позовної давності продовжений на час дії карантину (у період з 12.03.2020 по 30.06.2023) та відповідно продовжений, а потім зупинений, на строк дії правового режиму воєнного стану (починаючи з 24.02.2022 до 03.09.2025). Отже, строк позовної давності у даній справі розпочав свій перебіг з 04.09.2025. 
Не погодившись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, відповідач 1 звернувся до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.04.2026 у справі №927/1261/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач 1 посилається на ігнорування судом першої інстанції факту порушення строків позовної давності, оскільки у правовідносинах про визнання недійсним Договору строк позовної давності складає три роки. За твердженням відповідача 1, суд першої інстанції визнав недійсним весь Договір, тоді як позовні вимоги прокурора зводяться до визнання недійсним пункту 7.1.2 Договору. 
Також суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки відповідач 2, як фізична особа - підприємець, не зобов`язаний мати електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд», що призвело до неналежного повідомлення останнього про час та місце розгляду справи, та, як наслідок, не прийняття судом першої інстанції відзиву на позов. 
Як вказує апелянт в апеляційній скарзі, суд першої інстанції не надав оцінки частині 1 статті 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 №157-ІХ зі змінами (далі за текстом - Закон №157-ІХ) та абзацу 10 пункту 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 із змінами (далі за текстом - Порядок №483), оскільки майно не використовувалось понад три роки, а тому може бути використаним за будь-яким цільовим призначенням.
Поза увагою суду першої інстанції залишені твердження відповідачів 1 та 2 про використання спірного приміщення під розміщення буфету, що не здійснює продаж товарів підакцизної групи у закладі освіти та має на меті обслуговування учасників освітнього процесу (студентів, працівників, відвідувачів), що відповідає листу Міністерства освіти і науки України від 11.05.2021 №1/11/-3169 про надання дозволу на укладення договору та заяві відповідача 2 від 10.03.2021 про включення майна, яке виступає об`єктом Договору до Переліку першого типу (заява на оренду), цільове призначення використання майна для цілей оренди: «Для розміщення буфету, що не здійснює продаж товарів підакцизної групи», та витягу з сайту Prozzoro.Sale, в якому зазначено про цільове призначення об`єкта оренди, що відповідає положенням частини 4 статті 80 Закону. 
Також суд першої інстанції не надав оцінки КВЕД, за якими відповідач 2 здійснює економічну діяльність, зокрема, КВЕД 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування, який відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2026 №287 «Про затвердження переліку цільових призначень, за якими здійснюється надання в оренду об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу», якій суд першої інстанції також не надав оцінки, належить до переліку послуг, які можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаними із забезпеченням освітнього процесу або обслуговування учасників освітнього процесу. 
Окрім того, спірний Договір сформовано на підставі примірного договору оренди, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.09.2020 №820 «Про затвердження примірних договорів оренди державного майна». 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.04.2026 апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях на рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.04.2026 у справі №927/1261/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: Владимиренко С.В. - головуючий суддя, Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 05.05.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях на рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.04.2026 у справі №927/1261/25; розгляд апеляційної скарги призначив на 02.06.2026; витребував матеріали справи №927/1261/25 з Господарського суду Чернігівської області.
Матеріали справи №927/1261/25 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 11.05.2026.
Прокурор згідно відзиву на апеляційну скаргу відповідача 1 заперечує проти її задоволення, посилаючись на наявність підстав для визнання спірного Договору недійсним, оскільки він не містить мети використання орендованого майна, пов`язаної із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням його учасників, а навпаки надає орендарю право самостійно (на власний розсуд) використовувати орендоване майно, що суперечить приписам частини 4 статті 80 Закону та сталій правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеній у постановах від 13.10.2021 у справі №923/1169/20, від 20.01.2022 у справі №906/1551/20, від 07.06.2022 у справі №911/1645/21, від 08.11.2022 у справі №917/1090/21, від 06.06.2023 у справі №923/1138/21, від 17.01.2023 у справі №902/51/21, від 13.11.2024 у справі №927/1424/23, від 17.09.2024 у справі №927/55/23, від 23.07.2024 у справі №912/673/23, від 14.02.2024 у справі №910/14998/22, від 03.12.2024 у справі №914/3310/23, від 09.04.2024 у справі №927/400/23, від 25.06.2024 у справі №923/1292/21, від 16.04.2024 у справі №922/3883/23, від 12.03.2025 у справі №903/492/24, від 09.12.2025 у справі №914/2231/21. 
Як зазначає прокурор, всупереч дозволу Міністерства освіти і науки України про надання в оренду приміщення під розміщення буфету, що не здійснює продаж товарів підакцизної групи у закладі освіти, спірний Договір не містить конкретно визначеної мети, а навпаки, дозволяє орендарю користуватися освітнім майном на його власний розсуд. 
Щодо тверджень відповідача 1 те, що суд першої інстанції не надав оцінки економічній діяльності відповідача 2, то останній не належить до суб`єктів освітньої діяльності і його діяльність не спрямована на організацію забезпечення та реалізацію освітнього процесу, використання спірного приміщення під розміщення буфету для отримання прибутку не пов`язано ні з навчальним процесом, ні з забезпеченням навчального процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу. 
Прокурор вважає необґрунтованими твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не надано правової оцінки постанові Кабінету Міністрів України від 12.09.2020 №820 «Про затвердження примірних договорів оренди державного майна», оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції спірний Договір є типовим, тоді як вказаною постановою регулюється Примірний договір оренди нерухомого майна, іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, а тому сторони були наділені можливістю змінити умови пункту Договору, визначивши цільове призначення орендованого майна за взаємною згодою. 
Також прокурор не погоджується із доводами апелянта про те, що суть спору зводиться до оскарження окремого положення Договору (пункт 7.1.2), оскільки мета використання орендованого майна об`єкта освіти є істотною умовою Договору у спірних правовідносинах, що безпосередньо характеризує його правову природу та допустимість передачі такого майна в оренду, і порушення вимог частини 4 статті 80 Закону стосується не окремого пункту Договору, а Договору в цілому, що виключає визнання недійсним лише окремої частини Договору. 
Доводи відповідача 1 про те, що судом першої інстанції проігноровано положення абзацу 2 частини 4 статті 80 Закону та постанови Кабінету Міністрів України Кабінету Міністрів України від 04.03.2026 №287 «Про затвердження переліку цільових призначень, за якими здійснюється надання в оренду об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу», також не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки відповідно до положень статей 215, 326 ЦК України підставою визнання недійсним правочину є недодержання сторонами вимог Закону в момент його вчинення, а тому норми законодавства, які набрали чинності після укладення спірного Договору, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення. 
Також не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції посилання апелянта на положення Закону №157-ІХ та Порядку №483, оскільки Порядок №483 є підзаконним нормативно-правовим актом і застосування положень Закону №157-ІХ можливе у контексті застосування Закону (Закону України «Про освіту»), яким регулюються спірні правовідносини. 
При цьому прокурор наголошує, що невикористання закладом освіти спірних приміщень для освітнього процесу не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з освітнім процесом. Вказана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду у постанові від 15.06.2018 у справі №906/167/17, Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 15.04.2021 у справі №917/782/20, від 05.08.2020 у справі №913/152/18. 
Щодо строку позовної давності, то враховуючи обставину, з якою Закон пов`язує початок перебігу позовної давності (укладення спірного Договору 09.08.2021), та обставини введення на території України карантину та воєнного стану, загальний строк позовної давності у даній справі розпочав свій перебіг з 04.09.2025, внаслідок його продовження на строк дії карантину та воєнного стану та подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану, що відповідає правовим висновками, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 (пункт 96), а тому прокурор звернувся до суду із даним позовом в межах строку позовної давності. 
Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, то відмова у поновленні строку на подання відзиву відповідачем 2 та не прийняття відзиву на позов, відповідає приписами статей 120, 165, 176, 242 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом ГПК України), оскільки суд першої інстанції вчинив всі необхідні дії для належного повідомлення відповідача 2, ухвала Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 про відкриття провадження у справі №924/1261/25 направлена на відому суду адресу, яка відповідає місцю реєстрації відповідача 2, проте 16.01.2026 відправлення повернуто відділенням зв`язку на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Вказані дії суду першої інстанції відповідають положенням процесуального Закону та правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 25.04.2018 у справі №800/547/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеній у постановах від 07.05.2026 у справі №916/2631/25, від 30.09.2025 у справі №91/6088/20, від 22.10.2024 у справі №910/18480/20, від 13.01.2026 у справі №910/4862/21, від 14.01.2026 у справі №910/14515/24, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 11.02.2026 у справі №752/29764/21. 
Ані позивач, ані відповідачі 2 та 3 відзиви на апеляційну скаргу відповідача 1 не надали, що не є перешкодою для апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 263 ГПК України. 
Позивач, відповідачі 2 та 3 своїх представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом надсилання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2026 про відкриття апеляційного провадження у справі №927/1261/25 до їх електронних кабінетів (позивача та відповідача 3) та шляхом надсилання вказаної ухвали на поштову адресу відповідача 3, відому суду - просп. Перемоги, 90, кв. 59, м. Чернігів, 14000, яка відповідає відомостям, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, за поштовим відправленням №R067168992782. 
Судом апеляційної інстанції з`ясовано, що поштове відправлення №R067168992782 повернулося на адресу суду «за закінченням терміну зберігання». 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 у справі №800/547/17 зазначила «направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, зокрема, суду».
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 24.06.2025 у справі №5011-46/18261-2012 виснував, що: «до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи (подібний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 19.07.2023 у справі №906/638/22). Колегія суддів вважає, що повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, яке повернуто органами зв`язку з позначкою «за закінченням терміну зберігання», з урахуванням конкретних обставин справи може вважатися належними доказами про виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасника судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій. Суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому необхідно виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Самого лише заперечення учасника про неотримання повідомлення недостатньо, щоб спростувати цю презумпцію. Суд, який добросовісно інформує учасника справи з наміром забезпечити здійснення правосуддя, не повинен нести «ризик незнання» учасника, який надав суду свої адреси, але не користується чи не стежить за ними. Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07.07.1989). Крім того у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04.10.2001 наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.». 
Згідно із частиною 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції за відсутності представників позивача та відповідачі 2 та 3, повідомлених належним чином.
У судовому засіданні 02.06.2026 представник відповідача 1 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.04.2026 у справі №927/1261/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
Представник прокурора у судовому засіданні 02.06.2026 заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача 1, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.04.2026 у справі №927/1261/25 залишити без змін. 
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як встановлено судом першої інстанції і зазначене підтверджується матеріалами справи, 09.08.2021 між відповідачем 1 (Орендодавець), відповідачем 2 (Орендар) та відповідачем 3 (Балансоутримувач) укладено Договір, за умовами якого, Орендодавець і Балансоутримувач передають, а Орендар приймає у строкове платне користування майно нежитлове приміщення загальною площею 40,3 кв.м на першому поверсі дев`ятиповерхової адмінбудівлі, розташованої за адресою: м. Чернігів, вул. П`ятницька, 39, що обліковується на балансі Балансоутримувача, вартість якого становить суму, визначену у пункті 6 Умов (пункт 4 Умов, пункт 1.1. розділу ІІ Договору) (а.с. 28-33, т. 1).
Згідно із пунктом 1.2. розділу ІІ Договору майно передається в оренду для використання згідно із пункту 7 Умов.
Відповідно до пункту 7.1.2 (3) Умов Договору, майно може бути використане Орендарем за будь-яким цільовим призначенням на розсуд Орендаря.
Положення пункту 2.1. розділу ІІ Договору передбачають, що Орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акта приймання-передачі майна. Акт приймання-передачі майна підписується між Орендарем та Балансоутримувачем одночасно з підписанням цього договору.
Пунктами 4.1 - 4.3 розділу ІІ Договору передбачено, що у разі припинення договору Орендар зобов`язаний:
- звільнити протягом трьох робочих днів орендоване майно від належних Орендарю речей і повернути його відповідно до акта повернення з оренди орендованого Майна в тому стані, в якому майно перебувало на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, а якщо Орендарем були виконані невід`ємні поліпшення або проведено капітальний ремонт, - то разом із такими поліпшеннями/капітальним ремонтом (пункту 4.1 Договору);
- протягом трьох робочих днів з моменту припинення цього Договору Балансоутримувач зобов`язаний оглянути майно і зафіксувати його поточний стан, а також стан розрахунків за цим Договором і за Договором про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого Майна та надання комунальних послуг Орендарю в акті повернення з оренди орендованого майна. Орендар зобов`язаний підписати три примірника акта повернення з оренди орендованого майна не пізніше ніж протягом наступного робочого дня з моменту їх отримання і одночасно повернути Балансоутримувачу два примірники підписаних актів разом із ключами від об`єкта оренди. Звільнити майно одночасно із поверненням підписаних орендарем актів (пункт 4.2 Договору);
- майно вважається повернутим з оренди з моменту підписання Балансоутримувачем та Орендарем акту повернення з оренди орендованого майна (пункт 4.3 Договору).
Згідно із пунктом 12.1 (1) Договору строк Договору становить 5 років з дати набрання чинності цим Договором.
За актом приймання-передачі в оренду нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.08.2021, на виконання умов Договору Балансоутримувач передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно, що належить до державної власності, яке перебуває на балансі НУ «Чернігівська політехніка» та належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України (а.с. 34, т.1).
За статутним документами відповідач 3 є закладом вищої освіти, заснованим на державній формі власності та належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України (пункти 1.1, 2.1). 
Матеріально-технічну базу Університету становлять будівлі, споруди, земля, комунікації, обладнання, транспортні засоби, гуртожитки, інші матеріальні цінності. Майно закріплюється за Університетом на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню, відчуженню, приватизації, або використанню не за призначенням, передачі у власність юридичним, фізичним особам без згоди Міністерства освіти і науки України та Конференції трудового колективу Університету, крім випадків передбачених законодавством (пункти 9.1, 9.2 Статуту).
Університет, в порядку визначеному законодавством, та відповідно до цього Статут має право, зокрема, використовувати майно, закріплене за ним на праві господарського відання, у тому числі для провадження господарської діяльності, передавати його в оренду та в користування відповідно до законодавства. 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно власником адміністративної будівлі, за адресою: вул. П`ятницька, буд. 39, м. Чернігів є держава в особі Міністерства освіти і науки України. 
Таким чином, нежитлове приміщення загальною площею 40,3 кв.м на першому поверсі дев`ятиповерхової адмінбудівлі, розташованої за адресою: м. Чернігів, вул. П`ятницька, 39, що обліковується на балансі відповідача 3, яке є об`єктом спірного Договору, є власністю держави в особі Міністерства освіти і науки України та передане закладу освіти на праві господарського відання з метою здійснення освітньої діяльності.
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб. фізичних осіб підприємців та громадських формувань основними видами діяльності відповідача 2 є: 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний); 10.83 Виробництво чаю та кави; 10.89 Виробництво інших харчових продуктів; 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах, переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; 47.29 Роздрібна торгівля іншими продуктами харчування; 56.21 Постачання інших готових страв; 56.30 Обслуговування напоями (а.с. 37, т.1).
Прокурор звернувся до суду із даним позовом, оскільки вважає, що спірний правочин укладений із порушенням вимог частини 4 статті 80 Закону, оскільки майно закладу освіти передано відповідачу 2 без визначення цільового призначення. 
Питання щодо представництва прокурором інтересів громадянина або держави в господарському суді, а також особливості здійснення ним окремих форм представництва таких інтересів врегульовані положеннями Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та ГПК України.
Згідно із статтею 131-1 Конституції України у Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Згідно із частинами 3, 4 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19 зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.
Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №630 (далі за текстом - Положення), Міністерство освіти і науки України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково- технічної діяльності, інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.
Міністерство освіти і науки України відповідно до покладених на нього завдань здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління (підпункт 89 пункту 4 Положення).
Відповідно до статті 326 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
За Законом України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб (стаття 1 вказаного Закону). 
Згідно із пунктами 30, 32 частини 1 статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань надають орендодавцям об`єктів державної власності згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які мають забезпечувати ефективне використання орендованого майна та здійснення на орендованих підприємствах технічної політики в контексті завдань галузі, організовують контроль за використанням орендованого державного майна. 
Відповідно до частин 1-3 статті 69 Закону державний нагляд (контроль) у сфері освіти здійснюється з метою реалізації єдиної державної політики в цій сфері та спрямований на забезпечення інтересів суспільства щодо належної якості освіти та освітньої діяльності.
Державний нагляд (контроль) у сфері освіти здійснюється центральним органом виконавчої влади із забезпечення якості освіти та його територіальними органами.
Центральний орган виконавчої влади із забезпечення якості освіти та його територіальні органи діють на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені цим Законом та іншими законами України.
Згідно з пунктом 10.7 Статуту відповідача 3 державний нагляд (контроль) за дотриманням Університетом законодавства у сфері освіти і науки України та стандартів освітньої діяльності здійснює Міністерство освіти і науки України шляхом здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти. 
Отже, Міністерство освіти і науки України є компетентним державним органом - суб`єктом управління спірним нежитловим приміщенням державного навчального закладу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21).
У Рішенні від 05.06.2019 № 4-р(ІІ)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Підставою звернення прокурора до суду із даним позовом стало нездійснення уповноваженими на це органами наданим законом повноважень щодо захисту законних інтересів держави. 
У постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 15.01.2020 у справі №698/119/18, від 11.02.2020 у справі №922/614/19, від 28.09.2022 у справі №483/448/20, від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 зазначила, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.
З матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до позивача із листом від 07.08.2025 №55-77-6308ВИХ-25 (а.с. 70-72, т.1) щодо надання інформації стосовно спірного Договору. 
Позивач листом №1/17384-25 від 21.08.2025 у відповідь на лист прокурора від 07.08.2025 №55-77-6308ВИХ-25 повідомив останнього про те, що Міністерство надало позитивні висновки щодо погодження рішення про намір передачі державного майна в оренду з метою розміщення буфету, що не здійснює продаж товарів підакцизної групи у закладі освіти, про що повідомлено відповідача 3 листом від 11.05.2021 №1/11-3169 (а.с. 74-75, т.1). 
Водночас позивач зазначив, що у разі виявлення прокурором ознак можливого вчинення протиправних дій посадовими особами Міністерство просить вжити заходів спрямованих на захист інтересів держави та недопущення втрати державного майна. 
Прокурор направив позивачу повідомлення у поряду частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (від 23.10.2025 №55-77-8010ВИХ-25) (а.с. 89-90, т.1). 
Прокурор звертався із листом від 25.07.2025 №55-77-5995 ВИХ-25 (а.с. 61-63, т.1) до відповідача 3 щодо надання інформації стосовно спірного Договору у зв`язку із можливим порушенням законодавства у сфері освіти, з метою встановлення підстав для представництва прокуратурою інтересів держави в суді. 
У відповідь на вказаний лист відповідач листом від 01.08.2025 №101/11-2096/ВС надав інформацію керівника Бізнес-інноваційного центру Національного університету «Чернігівська політехніка» стосовно передачі нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Чернігів, вул. П`ятницька, 39 (а.с. 64-65, т.1). 
Згідно листа Бізнес-інноваційного центру Національного університету «Чернігівська політехніка» від 29.07.2025 №35/01-16 відповідач 3 здійснює підготовку набувачів за освітнім програмами «Харчові технології та інженерія» та «Готельно-ресторанна справа та кейтеринг», Університетом укладено з відповідачем 2 Договір про проведення практики здобувачів вищої освіти вищого навчального закладу від 15.09.2023 №467, головною метою якого є створення необхідних умов проходження здобувачами практики у ФОП Черняков В.О. Таким чином, відповідач 2 використовує орендоване майно, у тому числі, для надання освітніх послуг здобувачам Університету. 
Прокурор звернувся до відповідача 1 із листом від 07.08.2025 №55-77-6302ВИХ-25 щодо надання інформації стосовно спірного Договору (а.с. 66-67, т.1).
У відповідь на лист прокурора від 07.08.2025 №55-77-6302ВИХ-25 відповідач 1 листом №932-11-1-193 від 13.08.2025, отриманий прокурором 18.08.2025 вх. №6612-25 (а.с. 68-69, т.1), зазначив про те, що процедура укладення спірного Договору була здійснена із дотриманням вимог чинного законодавства із зазначенням цільового призначення - майно може бути використане Орендарем за будь-яким призначенням на розсуд Орендаря, оскільки майно не використовується у діяльності закладу протягом більш як три роки. Управління здійснює контроль за виконанням умов договору оренди, у тому числі своєчасної сплати орендної плати орендарем до державного бюджету. 
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У статті 16 ЦК України унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним.
Правочином за частиною 1 статті 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частинами 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1 названої статті). 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України). 
За змістом частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Частиною 5 статті 216 ЦК України встановлено, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 у справі №905/1227/17.
Законом (Закон України «Про освіту») врегулювано суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти.
Відповідно до частини 1 статті 80 Закону до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать: нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо; майнові права, включаючи майнові права інтелектуальної власності на об`єкти права інтелектуальної власності, зокрема інформаційні системи, об`єкти авторського права та/або суміжних прав; інші активи, передбачені законодавством. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством.
Об`єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти (аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №906/143/17, від 10.10.2018 у справі №917/1934/17, від 25.06.2024 у справі №923/1292/21).
Частиною 1 статті 79 та абзацом 3 частини 5 статті 80 Закону унормовано, що майно навчальних закладів може використовуватись як додаткове джерело фінансування цих закладів шляхом отримання доходів від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.
За частиною 4 статті 80 Закону об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення органом управління можливості користування державним нерухомим майном відповідно до законодавства.
Відповідно до частини 2 статті 16 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар, що уклав договір оренди майна за результатами аукціону, має право використовувати майно за будь-яким цільовим призначенням, крім випадків і з урахуванням обмежень, передбачених Порядком передачі майна в оренду.
У відповідності до пункту 29 Порядку №483 не можуть бути використані за будь-яким цільовим призначенням такі об`єкти оренди, зокрема, майно закладів освіти. Такі об`єкти оренди можуть використовуватися лише для розміщення відповідних закладів або лише із збереженням профілю діяльності за конкретним цільовим призначенням, встановленим рішенням відповідного представницького органу місцевого самоврядування, крім випадків, що передбачають використання частини такого майна з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо такими закладами, пов`язаних із забезпеченням чи обслуговуванням діяльності таких закладів, їх працівників та відвідувачів. Зазначені об`єкти можуть також використовуватися для проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 16.04.2024 у справі №922/3883/23 зазначив, що наведені положення законодавства передбачають можливість надання в оренду майна державних і комунальних закладів освіти з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладом освіти, а саме: або/та пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу; або/та пов`язаних з обслуговуванням учасників освітнього процесу.
Таким чином, чинний на час укладення оспорюваного Договору Закон містив положення, якими було імперативно передбачено заборону використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачалося лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу. При цьому саме по собі невикористання навчальним закладом своїх приміщень не надає права передачі таких приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з освітньою діяльністю самого навчального закладу, а недостатнє фінансування державного чи комунального навчального закладу також не є підставою для використання об`єктів освіти для цілей, не пов`язаних з освітньою діяльністю. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20.01.2022 у справі №906/1551/20, від 17.01.2023 у справі № 902/51/21.
Саме по собі невикористання навчальним закладом своїх приміщень не надає права передачі таких приміщень в оренду з іншою метою, ніж надання послуг, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, а недостатнє фінансування державного чи комунального навчального закладу також не є підставою для використання об`єктів освіти для цілей, не пов`язаних із освітньою діяльністю. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №927/1424/23, від 04.06.2024 у справі № 927/1125/23, від 07.06.2022 у справі №911/1645/21. 
Закон України «Про освіту» не містить переліку послуг, які можуть надаватися в орендованих приміщеннях закладів освіти, проте, враховуючи загальну спрямованість положень цього Закону, такі послуги повинні мати пов`язаність із навчально-виховним процесом чи його учасниками. Отже, питання про те, чи пов`язані послуги, які надаються в орендованих приміщеннях, з обслуговуванням учасників освітнього процесу, суди мають вирішувати, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням того, чи не погіршує надання в оренду майна закладів освіти соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2024 у справі № 914/3310/23, від 13.11.2024 у справі №927/1424/23, від 17.09.2024 у справі №927/55/23, від 22.05.2024 у справі №906/1105/22.
Чинний на момент укладення оспорюваного договору оренди нерухомого майна Закон містив положення, якими було імперативно передбачено заборону використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачалося лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.06.2022 у справі № 911/1645/21, від 08.11.2022 у справі № 917/1090/21, від 06.06.2023 у справі №923/1138/21, від 17.01.2023 у справі № 902/51/21, від 13.11.2024 у справі №927/1424/23, від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 23.07.2024 у справі №912/673/23, від 14.02.2024 у справі №910/14998/22, від 03.12.2024 у справі №914/3310/23.
Закон не містить переліку послуг, які можуть надаватися в орендованих приміщеннях закладів освіти, проте, враховуючи загальну спрямованість положень цього Закону, такі послуги повинні мати пов`язаність із навчально-виховним процесом чи його учасниками. Отже, питання про те, чи пов`язані послуги, які надаються в орендованих приміщеннях, з обслуговуванням учасників освітнього процесу, суди мають вирішувати, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням того, чи не погіршує надання в оренду майна закладів освіти соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2024 у справі №914/3310/23, від 13.11.2024 у справі №927/1424/23, від 17.09.2024 у справі №927/55/23, від 22.05.2024 у справі №906/1105/22.
Крім того, за змістом пункту 29 Порядку № 483 не можуть бути використані за будь-яким цільовим призначенням такі об`єкти оренди, як майно закладів освіти. Такі об`єкти оренди можуть використовуватися лише для розміщення відповідних закладів або лише із збереженням профілю діяльності за конкретним цільовим призначенням, встановленим рішенням відповідного представницького органу місцевого самоврядування, крім випадків, що передбачають використання частини такого майна з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо такими закладами, пов`язаних із забезпеченням чи обслуговуванням діяльності таких закладів, їх працівників та відвідувачів. Зазначені об`єкти можуть також використовуватися для проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів.
Обмеження щодо використання майна закладів охорони здоров`я, освіти, соціально-культурного призначення (майна закладів культури, об`єктів спортивної інфраструктури) не поширюються на оренду будівель, споруд, окремих приміщень та їх частин, іншого нерухомого майна, що перебуває в аварійному стані або не використовується у діяльності таких закладів та об`єктів протягом трьох років (для об`єктів площею менш як 500 кв. метрів) або п`яти років (для об`єктів площею, що становить 500 і більше кв. метрів), за умови, що це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у такому закладі або об`єкті, крім закладів фізичної культури і спорту, баз олімпійської та паралімпійської підготовки, фізкультурно-оздоровчих і спортивних споруд, лікувальних (лікувально-фізкультурних) і лікувально-профілактичних закладів.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 28.04.2026 у справі №910/6765/25, яка є подібною із даною справою, зазначив, що здійснення в орендованому приміщенні діяльності з надання послуг, які пов`язані із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, не означає використання орендованого майна виключно за освітнім призначенням, а також не змінює змісту оспорюваного договору. Подібні висновки викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.12.2025 у справі № 914/2231/24.
Апелянт наполягає на тому, що метою спірного Договору є використання спірного приміщення з метою розміщення буфету, що не здійснює продаж товарів підакцизної групи у закладі освіти та має на меті обслуговування учасників освітнього процесу (студентів, працівників, відвідувачів), що відповідає листу Міністерства освіти і науки України від 11.05.2021 №1/11/-3169 про надання дозволу на укладення договору та заяві відповідача 2 від 10.03.2021 (а.с. 76, т.1) про включення майна, яке виступає об`єктом Договору до Переліку першого типу (заява на оренду), цільове призначення використання майна для цілей оренди: «Для розміщення буфету, що не здійснює продаж товарів підакцизної групи», та витягу з сайту Prozzoro.Sale, в якому зазначено про цільове призначення об`єкта оренди, що відповідає положенням частини 4 статті 80 Закону. 
Позивач надав дозвіл відповідачу 3 на укладення договору оренди частини 1-го поверху будівлі Бізнес-інноваційного центру, загальною площею 40,3 кв.м, що розташоване за адресою: м. Чернігів, вул. П`ятницька, 39 під розміщення буфету, що не здійснює продаж товарів підакцизної групи в закладі освіти. Разом з цим, пунктом 7.1.2 (3) Умов Договору сторони погодили, що майно може бути використане Орендарем за будь-яким цільовим призначенням на розсуд Орендаря. 
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 16.04.2024 у справі №922/3883/23 звернув увагу на те, що саме у договорі оренди майна закладів освіти має бути визначено мету (цільове призначення) використання такого майна, з урахуванням обмежень, визначених у положеннях частини 4 статті 80 Закону України «Про освіту».
Отже, приписи Закону передбачають, що договір оренди майна закладів освіти має містити обмеження щодо використання такого майна, і такі обмеження (цільове призначення) повинні бути встановлені у самому договорі. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.06.2024 у справі №923/1292/21, від 13.11.2024 у справі №927/1424/23, від 17.09.2024 у справі №927/55/23, від 23.07.2024 у справі №912/673/23, від 09.12.2025 у справі №914/2231/24.
Відсутність у договорі оренди нерухомого майна конкретного цільового призначення та надання відповідачу права самостійно, на власний розсуд використовувати орендоване приміщення порушує приписи частини 4 статті 80 Закону України «Про освіту». Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.09.2024 у справі №927/55/23, від 09.04.2024 у справі №927/400/23, від 03.12.2024 у справі №914/3310/23, від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 15.06.2018 у справі №906/164/17, від 16.04.2024 у справі №922/3883/23, від 25.06.2024 у справі №923/1292/21.
Водночас умовами спірного Договору Орендарю надане право на використання майна за будь-яким цільовим призначенням на його розсуд, що надає право останньому на використання державного майна, яке є об`єктом освіти та не використовувалось більше трьох років, не за цільовим призначенням та без дотримання умови, що це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у такому закладі або об`єкті, крім закладів фізичної культури і спорту, баз олімпійської та паралімпійської підготовки, фізкультурно-оздоровчих і спортивних споруд, лікувальних (лікувально-фізкультурних) і лікувально-профілактичних закладів.
Стосовно доводів відповідача 1 про те, що сторони не могли вносити зміни у Договір, оскільки він є типовим, то слід зазначити наступне. 
Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) Договір оренди формується на підставі примірного договору оренди, що затверджується Кабінетом Міністрів України - щодо майна державної власності. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2020 №820 затверджено примірні договори оренди державного майна. 
За приписами статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно частин 1, 2, 4, 7 статті 179 ГК України (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.
Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.
При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.
Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Згідно зі статтею 184 ГК України (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.
Таким чином, сторони не були позбавлені права змінити умови пункту 7 Договору, визначивши цільове призначення орендованого майна за взаємною згодою.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 16.02.2024 у справі №917/1173/23 виснував, що при вирішенні спорів про визнання недійсними договорів оренди нежитлових приміщень, які входять до складу об`єкта освіти (навчального закладу державної або комунальної форми власності), але використовуються не за освітнім призначенням застосовується приписи частини 1 статті 215 ЦК України
Таким чином, спірний правочин укладено з порушенням вимог частини 4 статті 80 Закону, що є підставою для визнання такого правочину недійсним на підставі частини 1 статті 215 ЦК України.
Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Установлені законом матеріально-правові способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom), заява № 22414/93, Європейський суд з прав людини виснував, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом. Натомість застосування судом неефективного способу захисту створює лише видимість захисту права особи, в той час як насправді таке право залишається незахищеним, що не відповідає статті 13 Конвенції.
Статтею 236 ЦК України передбачено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 виснував, зокрема, що позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.
Наслідком недійсності договору є проведення реституції між сторонами недійсного правочину (схожий за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19).
Отже, задоволення позовної вимоги про визнання недійсним правочину не є ефективним способом захисту, здатним призвести до реального відновлення порушених прав та інтересів держави без додаткового звернення до суду з новим позовом (позовами).
Частиною 2 статті 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що договір оренди може бути достроково припинений за згодою сторін. Договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.
Згідно з частиною 1 статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана.
Таким чином, враховуючи визнання судом недійсним спірного правочину, підстава для подальшого користування спірним майном у відповідача 1 відсутня, а тому вимога прокурора про зобов`язання останнього повернути Балансоутримувачу, як стороні за спірним правочином нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 35,0 кв.м. на першому поверсі чотириповерхової будівлі гуртожитку №1, розташованої за адресою: Чернігівська область, м. Прилуки, вул. Київська, 180 за актом прийому-передачі, є обґрунтованою. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.01.2021 у справі №917/782/20, від 16.04.2024 у справі №922/3883/23. 
За таких обставин, позовні вимоги документально обґрунтовані, та є такими, що підлягають задоволенню. 
Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно частин 1, 3 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.
Відповідно до статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.
Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатися про це порушення) чинники (правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19, а також у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 910/248/20).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 зазначала про те, що: «якщо в передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц та в справі № 469/1203/15-ц). Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог».
Об`єктивно перебіг позовної давності за вимогою заінтересованої особи (уповноваженого державного органу) про визнання недійсним оспорюваного договору оренди, стороною якого позивач не є, не може розпочинатися раніше, ніж з дня укладення договору, незважаючи на попереднє надання такою особою згоди (дозволу) на вчинення такого правочину, оскільки очевидним є те, що до моменту укладення договір є таким, що ще не відбувся, а тому й право позивача до вказаного моменту не може вважатися порушеним у розумінні частини 1 статті 261 ЦК України (такий правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 906/164/17 від 15.06.2018, у справі № 917/1173/22 від 16.02.2024).
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатися про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» в статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19, а також у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 910/248/20.
При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 зазначала про те, що: «якщо в передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц та в справі № 469/1203/15-ц). Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого поданий позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог».
У постанові від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 Велика Палата Верховного Суду констатувала таке: «у разі якщо держава вступає в цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність на рівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, зокрема, в цивільних (господарських) відносинах розглядається як поведінка держави в цих відносинах. Тому в відносинах, в які вступає держава (зокрема, цивільних, господарських), органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу в відповідних відносинах» (пункти 6.21., 6.22. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, пункти 4.19., 4.20. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 915/478/18).
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що і в судовому процесі, зокрема в цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями в спірних правовідносинах (п. 35 постанови від 27.02.2019, справа № 761/3884/18). Такий же висновок справедливий щодо господарського процесу.
Отже, під час розгляду спору у суді фактичною стороною в справі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
За висновком Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 01.04.2025 у справі № 927/1687/23, обставини якої подібні даній: об`єктивно перебіг позовної давності за вимогою заінтересованої особи (уповноваженого державного органу) про визнання недійсним оспорюваного договору оренди, не може розпочинатися раніше, ніж з дня укладення договору, оскільки очевидним є те, що до моменту укладення договір є таким, що ще не відбувся, а тому й право позивача до вказаного моменту не може вважатися порушеним у розумінні частини 1 статті 261 ЦК України. Подібні висновки також викладені в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач був обізнаний з фактом укладення спірного Договору між відповідачами 1, 2, 3, оскільки попередньо надавав дозвіл на укладення Договору (лист №30/01-16 від 26.03.2021) та передачу в оренду спірного майна (а.с. 78, т.1), а тому перебіг строків позовної давності відносно заявленої вимоги про визнання недійсним цього правочину, слід обраховувати з моменту його укладення відповідачами 1, 2 та 3, тобто з 09.08.2021, що узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 01.04.2025 у справі № 927/1687/23, яка є подібною.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24, на яку посилається прокурор, дійшла наступних висновків. 
« 84. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
85. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
86. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
87. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
88. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
89. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
90. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
91. Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
92. Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
93. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
94. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон №3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
95. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.».
Закон України №4434-ІХ від 14.05.2025 «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо поновлення перебігу позовної давності», який набув чинності 04.09.2025, виключив норму з Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яка зупиняла перебіг позовної давності на період дії воєнного стану.
За таких обставин, загальний строк позовної давності продовжений на час дії карантину на період з 12.03.2020 по 30.06.2023, та відповідно продовжений, а потім зупинений, на строк дії правового режиму воєнного стану, починаючи з 24.02.2022 до 03.09.2025. Таким чином, строк позовної давності у даній справі розпочав свій перебіг з 04.09.2025. Прокурор звернувся до суду із позовом 30.12.2025, тобто в межах строку позовної давності, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви відповідача 1 про застосування строків позовної давності. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог. 
Щодо доводів відповідача 1 про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав недійсним весь Договір, тоді як позовні вимоги прокурора зводяться до визнання недійсним пункту 7.1.2 (3) Умов Договору, то слід зазначити наступне. 
Підставою для визнання недійсним Договору у даній справі є його укладення з порушенням вимог частини 4 статті 80 Закону, оскільки відповідачу, який не є суб`єктом, учасником освітнього процесу та не надає освітні послуги, передано в оренду приміщення державного закладу освіти загальною площею 40,3 кв.м на першому поверсі дев`ятиповерхової адміністративної будівлі, розташованої за адресою: вул. П`ятницька, буд. 39, м. Чернігів, що обліковується на балансі відповідача 3, з метою використання - за будь-яким цільовим призначенням, на розсуд Орендаря (відповідача 2), що в силу статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання Договору недійсним. 
В силу статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
Отже, по суті, оскаржується умова Договору про предмет, без досягнення якої Договір не був би укладеним, а тому, у даному випадку, неможливо оскаржити лише пункт 7.1.2 (3) Умов Договору, оскільки правочин не був би вчинений без цієї частини (істотної умови). 
Щодо інших доводів апелянта, то слід зазначити наступне. 
Видами економічної діяльності відповідача 2 згідно відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 26.12.2025 є основний: 56.10 - діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування; інші: 10.83 - виробництво чаю та кави; 10.89 - виробництво інших харчових продуктів, н.в.і.у.; 47.11 - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; 47.29 - роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах; 56.21 - постачання готових страв; 56.30 - обслуговування напоями. 
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки КВЕД, за якими відповідач 2 здійснює економічну діяльність, зокрема, КВЕД 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування, який відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2026 №287 «Про затвердження переліку цільових призначень, за якими здійснюється надання в оренду об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу» належить до переліку послуг, які можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаними із забезпеченням освітнього процесу або обслуговування учасників освітнього процесу. 
Суд апеляційної інстанції наголошує, що за частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 №5-р(II)/2020 принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori); «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali)» «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
Отже, на момент укладення відповідачами 1, 2 та 3 спірного Договору - 09.08.2021 не існувало постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2026 №287 «Про затвердження переліку цільових призначень, за якими здійснюється надання в оренду об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу», а тому вона не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Більше того наведена постанова є підзаконним нормативно-правовим актом і може бути застосовано лише у контексті із спеціальним законом, у даному випадку, Законом України «Про освіту». 
Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, то слід зазначити наступне. 
Відповідно до частині 5 статті 6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Електронний кабінет - це персональний кабінет (веб-сервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу. Електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу.
За вимогами частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Таким чином, на відповідача 2, який є фізичною особою - підприємцем, процесуальним Законом не покладено обов`язку зареєструвати електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами.
Згідно частини 3 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Отже, положеннями ГПК України передбачено два способи надсилання судового рішення: (1) в електронній формі - через «Електронний кабінет» та (2) шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Господарський суд Чернігівської області ухвалу від 12.01.2026 про відкриття провадження у справі №927/1261/25 надіслав на адресу відповідача 2 - просп. Перемоги, 90, кв. 59, м. Чернігів, 14000, яка відповідає відомостям, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, згідно поштового відправлення R067077716235. За інформацією, яка міститься на сайті АТ «Укрпошта» поштове відправлення R067077716235 повернуто 16.01.2026 відправнику, оскільки Одержувач відсутній за вказаною адресою.
За приписами пункту 4 частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 у справі №800/547/17 зазначила «направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, зокрема, суду».
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 13.05.2026 у справі №904/3404/25 зазначив, що суд у разі відсутності в учасника справи електронного кабінету надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення на дійсну адресу його місцезнаходження.
За змістом статті 242 ГПК України, а також пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною (наявність такої адреси в ЄДРПОУ прирівнюється до повідомлення такої адреси стороною), і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.
Подібні правові висновки містяться у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.09.2025 у справі №910/6088/22, від 22.10.2024 у справі №910/18480/20.
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду. Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2026 у справі №910/4862/21, від 14.01.2026 у справі №910/14515/24.
Таким чином, суд першої інстанції здійснив всі можливі та необхідні дії для належного повідомлення відповідача 2 про судовий розгляд даної справи, та підставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача 2 про поновлення пропущеного строку на подання відзиву на позов та залишив без розгляду докази, додані до відзиву, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає процесуальних порушень судом першої інстанції. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).
У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).
Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»).
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).
Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).
Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.07.2024 у справі №927/1183/23 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача 1 задоволенню не підлягає.
Згідно статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (відповідача 1). 
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях на рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.04.2026 у справі №927/1261/25 залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.04.2026 у справі №927/1261/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях. 
4. Матеріали справи №927/1261/25 повернути до Господарського суду Чернігівської області.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена 08.06.2026. 

Головуючий суддя С.В. Владимиренко 

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова