ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року	Львів	Справа № 140/12186/25 пров. № А/857/15048/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04.02.2026р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській обл. про визнання дій протиправними, зобов`язання нарахувати та виплатити доплату до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення (суддя суду І інстанції: Костюкевич С.Ф., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 04.02.2026р., м.Луцьк; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

21.10.2025р. (згідно із відомостями ярлика на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України у Волинській обл. щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 01.01.2025р. підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який постійно проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному ст.45 Закону України № 4059-IX від 19.11.2024р. «Про Державний бюджет України на 2025 рік»
зобов`язати відповідача ГУ ПФ України у Волинській обл. провести ОСОБА_1 з 01.01.2025 нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який постійно проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному ст.45 Закону України № 4059-IX від 19.11.2024р. «Про Державний бюджет України на 2025 рік», що дорівнює 2361 грн.;
стягнути на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211 грн. 20 коп. (а.с.1-2, 15).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами (а.с.17 і на звороті).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 04.02.2026р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФ України у Волинській обл. щодо ненарахування та виплати ОСОБА_1 доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному ст.45 Закону України № 4059-IX від 19.11.2024р. «Про Державний бюджет України на 2025 рік», в сумі 2361 грн.; зобов`язано ГУ ПФ України у Волинській обл. здійснити ОСОБА_1 з 21.04.2025р. нарахування та виплату доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають в зоні гарантованого добровільного відселення, в розмірі, визначеному ст.45 Закону України № 4059-IX від 19.11.2024р. «Про Державний бюджет України на 2025 рік», в сумі 2361 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України у Волинській обл. судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп. (а.с.28-30). 

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України у Волинській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.33-34).
В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що з набранням чинності Законом України № 4059-IX від 19.11.2024р. «Про Державний бюджет України на 2025 рік», а саме: з 01.01.2025р., змінено правове регулювання правовідносин, які були унормовані ст.39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Підставою для припинення виплати спірної доплати до пенсії є встановлення факту залишення особою свого місця постійного проживання на зазначеній території та декларування/реєстрації місця проживання за межами зон безумовного (обов`язкового) відселення та зон гарантованого добровільного відселення, що підтверджується відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів.
Зокрема, за результатами звірки відомостей в Єдиному державному демографічному реєстрі встановлено наявність інформації про проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення у м.Камінь-Каширський 01.04.1981р. по 28.04.1998р., у селі Підріччя - з 05.05.1998р. по теперішній час.
Отже, постійне проживання позивача в зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення не підтверджено.
Відтак, підстави для встановлення позивачу доплати, як непрацюючому пенсіонеру, який постійно проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному ст.45 Закону України № 4059-IX від 19.11.2024р. «Про Державний бюджет України на 2025 рік», є відсутніми.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 має статус громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням Волинської обласної державної адміністрації; позивач перебуває на обліку у відповідача, отримуючи пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; позивач відноситься до категорії непрацюючих пенсіонерів.
Відповідно до витягу з реєстру Камінь-Каширської територіальної громади від 13.03.2025р. ОСОБА_1 з 05.05.1998р. по цей час зареєстрований по АДРЕСА_1 (а.с.6). Вказаний населений пункт віднесений до зони гарантованого добровільного відселення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02.08.2023р. у справі № 140/9366/23, яке набрало законної сили 09.12.2023р., зобов`язано ГУ ПФ України у Волинській обл. провести ОСОБА_1 з 04.11.2022р. нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік) до фактичної зміни обставин чи зміни нормативно-правових актів, що були застосовані судом під час вирішення даного спору. Вказану виплату підвищення до пенсії на виконання вказаного судового рішення позивачу припинено з 01.01.2025р.
Листом № 8336-7773/К-02/8-0300/25 від 25.062025р. у відповідь на звернення позивача ГУ ПФ України у Волинській обл. повідомило про відмову у встановленні у 2025 році доплати в сумі 2361 грн. з урахуванням норм ст.45 Закону України № 4059-IX від 19.11.2024р. «Про Державний бюджет України на 2025 рік», оскільки в Єдиному державному демографічному реєстрі є відсутніми відомості про проживання заявника у період з 29.04.1998р. по 04.05.1998р. в межах зони гарантованого добровільного відселення (а.с.11 і на звороті).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати з 01.01.2025р. підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, що проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, передбаченого нормою ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі, визначеному ст.45 Закону України № 4059-IX від 19.11.2024р. «Про Державний бюджет України на 2025 рік», позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є непрацюючим пенсіонером та постійно проживає в населеному пункті, що відноситься до зони радіоактивного забруднення, визначеної постановою КМ України № 106 від 23.07.1991р. (зона гарантованого добровільного відселення).
У зв`язку із набранням чинності з 01.01.2025р. Законом України № 4059-IX від 19.11.2024р. «Про Державний бюджет України на 2025 рік» змінилося правове регулювання правовідносин щодо здійснення у 2025 році на період воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають в зоні гарантованого добровільного відселення. Статтею 45 Закону України № 4059-IX від 19.11.2024р. «Про Державний бюджет України на 2025 рік» чітко регламентовано розмір та підстави виплати у 2025 році на період дії воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають в зоні гарантованого добровільного відселення.
При цьому, особам, які після 01.01.1993р. змінили місце проживання за межі зон безумовного (обов`язкового) відселення або гарантованого добровільного відселення та в подальшому повернулися на постійне місце проживання до цих зон, доплата за проживання в таких зонах не встановлюється.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач з 05.05.1998р. по цей час зареєстрований у с.Підріччя Камінь-Каширського району Волинської обл.
Вказаний населений пункт віднесений до зони гарантованого добровільного відселення.
З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що позивач має право на отримання доплати у розмірі 2361 грн. відповідно до ст.45 Закону України № 4059-IX від 19.11.2024р. «Про Державний бюджет України на 2025 рік».
З цих підстав позовні вимоги належить задовольнити частково у спосіб визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та виплати ОСОБА_1 доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному ст.45 Закону України № 4059-IX від 19.11.2024р. «Про Державний бюджет України на 2025 рік», в сумі 2361 грн., та зобов`язання відповідача здійснити позивачу з 21.04.2025р. (у межах строку звернення до суду та позовних вимог) нарахування та виплату доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному ст.45 Закону України № 4059-IX від 19.11.2024р. «Про Державний бюджет України на 2025 рік», в сумі 2361 грн.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

У розглядуваній справі предметом спору є протиправність дій відповідача щодо невиплати позивачу з 01.01.2025р. нарахування та виплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території радіоактивного забруднення, передбаченого нормою ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі, визначеному ст.45 Закону України № 4059-IX від 19.11.2024р. «Про Державний бюджет України на 2025 рік», у зв`язку з відсутністю, на думку відповідача, законодавчих та фактичних підстав для цього.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до ч.1 ст.39 Закону № 796-XII (у редакції, що діяла до 01.01.2015р.) громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:
- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;
- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;
- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.
Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати (частина друга цієї статті).

01.01.2015р. набрав чинності Закон України № 76-VІІІ від 28.12.2014р. «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» /Закон № 76-VIII/, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого виключено у Законі № 796-XII статті 31, 37, 39, 45.

У подальшому Законом України № 987-VІІІ від 04.02.2016р. «Про внесення зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (Закон № 987-VIII; згідно з розділом II «Прикінцеві положення» Закону № 987-VIII набрав чинності з 01.01.2016р.) включено до Закону № 796-XII ст.39 такого змісту:
«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження
Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».

Водночас, Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2018 від 17.07.2018р. у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності), зокрема, підпункту 7 пункту 4 розділу I Закону № 76-VIII визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ як такі, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Конституційний Суд України у вказаному Рішенні вказав, що обмеження чи скасування Законом № 76-VIII пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже, Закон № 76-VIII у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796-ХІІ щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
У Рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання щодо застосування статей 53 і 60 Закону № 796-ХІІ у редакціях, чинних до внесення змін Законом № 76-VIII, проте застережень щодо порядку застосування ст.39 Закону № 796-ХІІ вказане Рішення не містить.
Тобто вказаним Рішенням Конституційного Суду України відновлено дію статті 39 Закону № 796-XII (у редакції, що діяла до 01.01.2015р.), яка із 17.07.2018р. є чинною.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема у постановах від 24.04.2024р. у справі № 240/18881/22, від 25.04.2024р. у справі № 240/12545/22, від 03.05.2024р. у справі № 240/22317/22, від 07.05.2024р. у справі № 240/44186/21, від 28.05.2024р. у справі № 240/2236/23.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020р. у зразковій справі № 240/4937/18 дійшла висновку щодо співвідношення норм статті 39 Закону № 796-XII (у редакції, дія якої відновлена відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 6-р/2018 від 17.07.2018р.) та статті 39 (у редакції Закону № 987-VIII), з урахуванням вказаного Рішення Конституційного Суду України.
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з 17.07.2018р. відновила дію редакція статті 39 Закону № 796-ХІІ (яка була чинною до 01.01.2015р.) і ця редакція за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції Закону № 987-VIII, і відновлює соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не передбачено із включенням статті 39 Законом № 987-VIII. Відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта – статті 39 Закону № 796-ХІІ до внесення змін Законом № 76-VIII спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність із 01.01.2016р. статті 39 Закону № 796-ХІІ (у редакції Закону № 987-VIII). І ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті 3, 8 Конституції України та статті 6 КАС України) у частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з моменту ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 17.07.2018 № 6-р/2018 відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі статті 39 Закону № 796-ХІІ.

Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст.39 Закону №796-ХІІ у редакції, чинній до 01.01.2015р., яка передбачає виплату уповноваженими органами доплати до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях безумовного (обов`язкового) відселення або у зоні гарантованого добровільного відселення, або у зоні посиленого радіоекологічного контролю.

Водночас апеляційний суд враховує, що відповідно до ст.45 Закону України № 4059-IX від 19.11.2024р. «Про Державний бюджет України на 2025 рік» /надалі - Закон № 4059-IX/ установлено, що у 2025 році на період дії воєнного стану в Україні доплата непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, встановлюється за умови, що такі особи проживали або працювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення, станом на 26 квітня 1986 року чи у період з 26 квітня 1986 року до 1 січня 1993 року, у зв`язку з чим особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Доплата за проживання на зазначених територіях встановлюється у розмірі 2361 гривня.
Особам, які після аварії на Чорнобильській АЕС (26 квітня 1986 року) самостійно або у встановленому законодавством порядку за направленнями обласних державних адміністрацій змінили місце проживання за межі зон безумовного (обов`язкового) відселення або гарантованого добровільного відселення та в подальшому повернулися на постійне місце проживання до цих зон, а також особам, які зареєстрували своє місце проживання чи переїхали на постійне місце проживання до зазначених зон після аварії на Чорнобильській АЕС, доплата за проживання в таких зонах не встановлюється.
Виплата доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення непрацюючим пенсіонерам припиняється після залишення особою свого місця постійного проживання на зазначених територіях та декларування/реєстрації місця проживання за межами зон безумовного (обов`язкового) відселення та зон гарантованого добровільного відселення, що підтверджується відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів.
Для встановлення виплат, передбачених цією статтею, Пенсійному фонду України забезпечити звірення відомостей про постійне місце проживання одержувачів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення із відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів для продовження чи припинення відповідних виплат, а також приведення розмірів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення та пенсійних виплат у відповідність із цією статтею.

Кабінетом Міністрів України на виконання ст.45 Закону № 4059-IX прийнято постанову № 1524 від 27.12.2024р. «Деякі питання здійснення у 2025 році на період воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення», яка набрала чинності з 01.01.2025р. (далі – Постанова № 1524).
Пунктом 1 Постанови № 1524 установлено, що у 2025 році факт проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 26 квітня 1986 р. чи у період з 26 квітня 1986 р. до 1 січня 1993 р. для встановлення, продовження чи припинення доплат, передбачених статтею 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», у разі відсутності відповідних відомостей у Єдиному державному демографічному реєстрі, Реєстрі територіальної громади та в інших державних реєстрах встановлюється органами Пенсійного фонду України за сукупності таких обставин:
особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи;
у Єдиному державному демографічному реєстрі, відомчій інформаційній системі Державної міграційної служби відсутні відомості про зміну місця проживання такою особою у період після 1 січня 1993 року.
Норми ст.45 Закону № 4059-IX та Постанови № 1524 визначають дії пенсійного органу щодо «встановлення», «продовження» чи «припинення» доплат.

Отже, у зв`язку із набранням чинності з 01.01.2025р. нормою ст.45 Закону № 4059-IX змінилося правове регулювання правовідносин щодо здійснення у 2025 році на період воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають в зоні гарантованого добровільного відселення. Статтею 45 Закону № 4059-IX чітко регламентовано розмір та підстави виплати у 2025 році на період дії воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають в зоні гарантованого добровільного відселення.

ГУ ПФ України у Волинській обл. у листі № 8336-7773/К-02/8-0300/25 від 25.062025р. покликається на те, що в Єдиному державному демографічному реєстрі відсутні відомості про проживання заявника у період з 29.04.1998р. по 04.05.1998р. в межах зони гарантованого добровільного відселення.
У розглядуваній справі встановлено, що згідно з витягом з реєстру Камінь-Каширської територіальної громади від 13.03.2025р. ОСОБА_1 з 05.05.1998р. по цей час зареєстрований по АДРЕСА_1 .
При цьому, в матеріалах справи є відсутніми відомості про те, що позивач у вказаний період змінив місце проживання за межі зони гарантованого добровільного відселення та в подальшому повернувся на постійне місце проживання до цієї зони.
Окрім цього, позивач має статус громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням Волинської обласної державної адміністрації.

Щодо відсутності в Реєстрі територіальної громади, Єдиному державному демографічному реєстрі відомостей про проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення з 29.04.1998р. по 04.05.1998р., то, як правильно зауважив суд першої інстанції, позивач у вказаний період працював на «Камінь-Каширському районному підприємстві матеріально- технічного забезпечення». 
Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки, архівною довідкою Трудового архіву Камінь-Каширської міської ради № 253 від 22.09.2025р. Зокрема, згідно з архівною довідкою № 253 від 22.09.2025р. вказане підприємство знаходилося на території м.Камінь-Каширський.
При цьому, місто Камінь-Каширський також віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Отже, матеріалами справи підтверджується, що у спірний період з 29.04.1998р. по 04.05.1998р. позивач фактично не вибував за межі зони гарантованого добровільного відселення, що не спростовано відповідачем.

Апеляційний суд враховує, що частиною 4 ст.45 Закону № 4059-ІХ передбачено, що для встановлення виплат, передбачених цією статтею, Пенсійному фонду України забезпечити звірення відомостей про постійне місце проживання одержувачів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення із відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів для продовження чи припинення відповідних виплат, а також приведення розмірів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення та пенсійних виплат у відповідність із цією статтею.
Отже, саме ПФ України було зобов`язано забезпечити звірення відомостей про зміну місця проживання (проживання за межею зони гарантованого добровільного відселення) такою особою в період після 01.01.1993р.
Разом з тим, відповідач не надав доказів постійного проживання та реєстрації місця проживання позивача за межею зони гарантованого добровільного відселення, тобто, не надав відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів про реєстрацію місця проживання позивача за межею зони гарантованого добровільного відселення.
Водночас, Постанова № 1524 стосується питання наявності факту проживання особи у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення для встановлення, продовження чи припинення доплат, передбачених ст.45 Закону № 4059-IX: або станом на 26.04.1986р., або ж у період з 26.04.1986р. до 01.01.1993р.
При цьому, постановою КМ України № 263 від 07.03.2025р. «Деякі питання визначення порядку внесення відомостей про місце проживання особи у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення для отримання відповідних доплат» внесено зміни до Постанови № 1524, а саме: доповнено постанову пунктом 1-1 наступного змісту: « 1-1. Установити, що у 2025 році виплата за проживання на забруднених територіях встановлюється у розмірі, передбаченому статтею 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», як самостійна доплата до пенсії, на яку має право особа згідно із законом».
Отже, виплата за проживання на забруднених територіях у 2025 році є самостійною доплатою до пенсії, розмір якої визначений ст.45 Закону № 4059-IX – 2361 грн.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для нарахування та виплати позивачу з 21.04.2025р. підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, в розмірі, визначеному ст.45 Закону № 4059-IX в сумі 2361 грн.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для часткового задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.
Доводи апелянта в іншій частині апеляційної скарги на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують. 

Приймаючи до уваги викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України у Волинській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04.02.2026р. в адміністративній справі № 140/12186/25 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	

Дата складання повного судового рішення: 07.05.2026р.