ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2026 р. 	Справа № 480/7628/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.04.2026 року (ухвалене суддею Павлічек В.О.) в справі № 480/7628/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 04.09.2025 р. № 211530007872 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу періоди роботи з 10.10.1983 р. по 19.03.1984 р. та з 25.08.1996 р. по 28.07.1997 р., та до спеціального (пільгового) стажу за Списком № 1, що дає право на призначення пенсії відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VIII з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 р. № 1-р/2020 період роботи з 04.01.1985 р. по 12.08.1996 р.; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1, починаючи з 27.08.2025 р. відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VIII, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 р. № 1-р/2020 та з урахуванням довідки про заробітну плату для обчислення пенсії від 15.07.2004 р. № 339 за період з 01.08.1991 р. по 31.07.1996 р., яка видана ВАТ «Шахтобудівельне управління № 2.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16.04.2026 р. частково задоволено адміністративний позов, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 04.09.2025 р. № 211530007872 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 , що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 1, період роботи з 04.01.1985 р. по 12.08.1996 р.; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 25.08.1996 р. по 28.07.1997 р.; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.08.2025 р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням висновків суду; в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись частково із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.04.2026 р. в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.08.2025 р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням висновків суду, та відмови в задоволенні іншої частини позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення, яким: зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу період роботи з 10.10.1983 р. по 19.03.1984 р.; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 починаючи з 27.08.2025 р. відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VIII, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 р. № 1-р/2020 та з урахуванням довідки про заробітну плату для обчислення пенсії від 15.07.2004 р. № 339 за період з 01.08.1991 р. по 31.07.1996 р., яка видана ВАТ «Шахтобудівельне управління № 2». 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України «Про пенсійне забезпечення», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт зазначає, що згідно записів довідки про роботу в колгоспі від 12.04.1984 р., яка видана Колгоспом «Таврія», позивач дійсно працював у даному колгоспі з 10.10.1983 р. по 19.03.1984 р. на посаді тракториста, тому позивач вважає, що відповідачем протиправно відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 10.10.1983 р. по 19.03.1984 р. 
Крім того, позивач вважає, що відповідач протиправно відмовив у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, тому зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах, не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, а є належним і ефективним способом захисту прав позивача.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідачем рішення суду першої інстанції не оскаржується, а позивач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову. Отже, в межах розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції надається правова оцінка висновкам суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог.
Судовим розглядом встановлено, що 27.08.2025 р. позивач звернувся до пенсійного органу з заявою, в якій просив призначити пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VІІІ, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 р. № 1-р/2020.
За принципом екстериторіальності заяву позивача розглянуто Головним управління Пенсійного фонду України в Сумській області та 04.09.2025 р. прийнято рішення №211530007872, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії на пільгових умовах, відповідно до ч. 3 ст. 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу. В даному рішенні зазначено, що вік заявника на дату звернення - 60 років 05 місяців. Страховий стаж згідно наданих документів - 18 років 11 місяців 10 днів. Пільговий стаж особи по Списку №1 відсутній.
Крім того, в оскаржуваному рішенні зазначено, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи, згідно дубліката трудової книжки НОМЕР_1 від 23.09.1998 р. з 25.08.1996 р. по 28.07.1997 р., оскільки записи про роботу зроблено раніше дати видачі дубліката трудової книжки та відсутня назва організації, в якій працював заявник; згідно довідки робота в колгоспі з 10.10.1983 р. по 19.03.1984 р. довідка не містить номер і дату видачі та відсутні дані про фактично відпрацьовані вихододні; період ведення підприємницької діяльності з 01.03.2022 р. по 23.06.2025 р., оскільки відсутня інформація в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про сплату внесків до Пенсійного фонду України.
Водночас вказано про те, що до пільгового стажу не зараховано період роботи з 04.01.1985 р. по 12.08.1996 р., згідно довідки від 15.07.2004 р. №149, оскільки довідка не відповідає додатку № 5 Порядку № 637, відсутнє посилання на постанову Кабінету Міністрів України, якою затверджені списки виробництв, робіт професій, посад і показників зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, чинних на період роботи та відсутнє посилання на ст. 50 Закону № 1058.
Не погодившись з рішенням відповідача про відмову в призначенні пенсії на пільгових умовах, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення пенсійного органу є необґрунтованим та підлягає скасуванню, оскільки відповідачем протиправно не зараховано до його пільгового стажу період роботи з 04.01.1985 р. по 12.08.1996 р., а тому належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області: зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 , що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 1, період роботи з 04.01.1985 р. по 12.08.1996 р.; зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 25.08.1996 р. по 28.07.1997 р.; зобов`язати повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.08.2025 р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням висновків суду.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу періоди роботи з 10.10.1983 р. по 19.03.1984 р. суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що позивач працював за трудовим договором в колгоспі “Таврія”. 
Також, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1, починаючи з 27.08.2025 р., відповідно до п. «а» ст. 13 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 р. № 1-р/2020 та з урахуванням довідки про заробітну плату для обчислення пенсії від 15.07.2004 р. № 339 за період з 01.08.1991 р. по 31.07.1996 р., яка видана ВАТ «Шахтобудівельне управління № 2, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та передчасності вказаної позовної вимоги. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Спеціальними законами, які визначають принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, є Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV (в подальшому - Закон № 1058-IV) та Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. №1788-XII (в подальшому - Закон № 1788-XII).
Відповідно до ст. 8 Закону № 1058-IV, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи.
Згідно з ст. 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст. 56 Закону №1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Статтею 62 Закону №1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 р. №637 (в подальшому - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з п. 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до п. 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). 
Додатково в довідці наводяться такі відомості, зокрема: стосовно трактористів-машиністів підприємств сільського господарства (в тому числі колгоспів) - про безпосередню зайнятість у виробництві сільськогосподарської продукції.
Аналіз вищевикладених норм законодавства вказує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Отже, законодавець, крім роботи, виконуваної на підставі трудового договору на підприємствах, передбачив можливість зарахування до страхового стажу періоду роботи та членства у колгоспі і визначив для цього певні умови та порядок. При цьому, якщо член колгоспу не виробив обов`язковий мінімум трудової участі в громадському господарстві, обчислення страхового стажу проводиться за фактичною тривалістю у визначеному Законом порядку.
Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, затвердженими постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 р. № 310, та чинних на час розгляду справи (в подальшому - Основні положення).
Відповідно до п.п. 1, 2 Основних положень, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.
Згідно з п.п. 5, 6 Основних положень, до трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання. Всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.
Відповідно до п. 8 Основних положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.
Цією постановою також затверджений зразок трудової книжки колгоспника, який передбачає, що трудова книжка колгоспника містить окремі розділи, зокрема: ІІІ «членство в колгоспі», де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV «відомості про роботу» відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V «трудова участь у громадському господарстві» встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.
Аналіз вищевикладених норм законодавства вказує, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема, про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).
Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеними в постанові від 12.06.2024 р. в справі № 120/2366/21-а.
Як вбачається зі змісту дублікату трудової книжки серія НОМЕР_1 від 23.09.1998 р., вона не містить записів про трудову участь позивача в колгоспі «Таврі» з 10.10.1983 р. по 19.03.1984 р. на посаді тракториста (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі). Крім того, не містить таких даних і надана позивачем довідка від 12.04.1984 р. Позивачем до матеріалів справи та пенсійного органу не надано трудової книжки колгоспника.
Суд апеляційної скарги вважає безпідставними доводи позивача, що він не був членом колгоспу “Таврія”, а працював там на підставі трудового договору, що підтверджується довідкою про роботу в колгоспі від 12.04.1984 р. (яка не є трудовою книжкою колгоспника), оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що позивач в колгоспі “Таврія” працював за трудовим договором. В наданій довідці від 12.04.1984 р. дана інформація також відсутня.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстави у відповідача для зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 10.10.1983 р. по 19.03.1984 р. в колгоспі “Таврія” на посаді тракториста.
Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача та відповідних доводів апеляційної скарги позивача, суд апеляційної інстанції враховує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.
Згідно з ст. 58 Закону № 1058-IV, Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що в цій справі суд не обраховує загальний та спеціальний стаж роботи позивача, що виключає можливість зобов`язання відповідача призначити позивачу пільгову пенсію, оскільки в межах розгляду даної адміністративної справи судом не досліджувалось питання наявності у позивача загального трудового стажу та спеціального стажу, а обов`язковою передумовою призначення пенсії на пільгових умовах є наявність визначеного законом як загального, так і спеціального стажу.
Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, з метою повного та належного захисту прав позивача, суд першої інстанції, відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно вийшов за межі позовних вимог, та обрав спосіб захисту порушеного права позивача, що в повній мірі сприяє досягненню ефективного захисту інтересів позивача та встановлює спосіб відновлення її права від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області повторно розглянути заяву позивача від 27.08.2025 р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням висновків суду. Також, у разі незгоди позивача з подальшими діями відповідача, останній не позбавлена права звернутися за захистом порушених прав з відповідним позовом до суду.
Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги позивача про неналежний спосіб захисту порушеного його права є помилковими, з вищенаведених підстав.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним спосіб захисту порушеного права позивача є визнання протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 04.09.2025 р. № 211530007872 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 , зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 , що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 1, період роботи з 04.01.1985 р. по 12.08.1996 р., зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 25.08.1996 р. по 28.07.1997 р. та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.08.2025 р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням висновків суду.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.04.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.04.2026 по справі № 480/7628/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Л.В. Любчич   О.А. Спаскін