ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026 року 
м. Київ
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шишова О. О.,
суддів: Васильєвої І. А., Яковенка М. М.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу 
за позовом Головного управління Державної податкової служби у м. Києві до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюро інвестиційних проектів - проектний менеджмент» про визнання недійсними договорів, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Головного управління ДПС у м. Києві на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року (постановлену у складі головуючого судді Савонюка М. Я.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року (ухвалену в складі колегії суддів: головуючого судді Ганечко О.М., суддів Василенка Я. М., Кузьменка В. В.) у справі №640/17386/20
УСТАНОВИВ: 
І. Рух справи
Головне управління Державної податкової служби у м. Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві, податковий орган) звернулось до суду з позовом (з урахуванням заяви про усунення недоліків) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюро інвестиційних проектів - проектний менеджмент» (далі - ТОВ «Бюро інвестиційних проектів - проектний менеджмент»), у якому просить визнати недійсними договори підряду на виконання проектних робіт, укладені між ТОВ «Бюро інвестиційних проектів - проектний менеджмент» та ТОВ «Лайк Трес»: №401 від 20.03.2013, №402 від 20.03.2013, №404 від 02.04.2013, №405 від 02.04.2013, №406 від 02.04.2013, №407 від 24.04.2013, №408 від 24.04.2013, №409 від 24.04.2013, №410 від 30.04.2013, №411 від 01.07.2013, №412 від 01.07.2013, №413 від 01.07.2013, № 414 від 01.08.2013, №415 від 01.10.2013, №416 від 01.10.2013, №417 від 01.10.2013, №418 від 01.10.2013, №419 від 04.11.2013, №420 від 05.11.2013, №421 від 10.12.2013, №422 від 20.12.2013.
07 липня 2025 року ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду закрито провадження в адміністративній справі №640/17386/20 за позовом ГУ ДПС у м.Києві до ТОВ «Бюро інвестиційних проектів-проектний менеджмент» про визнання недійсними договорів.
Роз`яснено позивачу право звернення з даним позовом до відповідного суду господарської юрисдикції з урахуванням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року апеляційну скаргу ГУ ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби - залишено без задоволення.
Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року - залишено без змін.
ІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Судові рішення вмотивовані тим, що обраний ГУ ДПС у м. Києві спосіб захисту інтересів у спірних правовідносинах - визнання недійсними господарських договорів є характерним саме для приватноправового спору та не властивий публічно-правовим правовідносинам. 
Суд апеляційної інстанції зауважив, що у межах цієї справи спірні договори підряду були підписані керівниками ТОВ «Бюро інвестиційних проектів-проектний менеджмент» та ТОВ «Лайк Трес», обставин створення вказаних суб`єктів господарської діяльності без мети здійснення господарської діяльності (фіктивно) судовими рішеннями не встановлено. 
Поряд з цим, у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року у справі №826/23574/15, яка набрала законної сили, судом встановлено факти господарської діяльності між ТОВ «Бюро інвестиційних проектів-проектний менеджмент» із ТОВ «Лайк Трест» по оспорюваних договорах підряду, тому цей спір за своєю суттю має приватноправовий характер, а отже не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
ІІІ. Провадження в суді касаційної інстанції
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції та постановою апеляційного суду, податковий орган подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на грубе порушення судами норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить їх скасувати, а справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач наполягає, що справи за позовами контролюючого органу про визнання правочинів недійсними та застосування визначених законом наслідків їх недійсності підлягають розгляду саме адміністративними судами за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки такі спори пов`язані з реалізацією органами Державної податкової служби України компетенції щодо здійснення податкового контролю, а отже, є публічно-правовими.
IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Надаючи оцінку правовідносинам, щодо яких виник спір, у контексті викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2025 року у справі №420/12471/22 висновку, Верховний Суд виходить із того, що контролюючий орган, звертаючись до суду з цим позовом, обґрунтовував свою позицію відсутністю господарської діяльності між відповідачами, що, відповідно, виключає існування приватноправових відносин між контролюючим органом і відповідачами у справі та, як наслідок, юрисдикцію справи за господарськими судами і обумовлює підсудність таких справ адміністративним судам за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (пункти 92, 135 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2025 року у справі №420/12471/22).
У пунктах 97-105 названої постанови вказано, що за правилами пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України (далі - ПК України) податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах: 4.1.1. загальність оподаткування - кожна особа зобов`язана сплачувати встановлені цим Кодексом, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями цього Кодексу; 4.1.3. невідворотність настання визначеної законом відповідальності у разі порушення податкового законодавства.
Податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу (пункт 6.1 статті 6 ПК України).
Відповідно до пункту 15.1 статті 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Відповідно до підпункту 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 ПК України контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.
Отже, у податкових правовідносинах контролюючий орган здійснює владні управлінські функції, а тому, як прямо зазначено в підпункті 14.1.241 пункту 14.1 статті 14 ПК України, є суб`єктом владних повноважень у значенні КАС України.
Статтею 20 ПК України визначено права контролюючих органів.
Пунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України визначено, що контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.
Отже, заявляючи відповідний позов, контролюючий орган діє як суб`єкт владних повноважень, реалізуючи публічно-владні управлінські функції у публічно-правовій сфері податкових правовідносин, із забезпечення виконання конституційного обов`язку платника податків (стаття 67 Конституція України), тобто для забезпечення публічного порядку.
Європейський суд з прав людини в одному зі своїх рішень (справа "Феррадзіні проти Італії" (Ferrazzini v. Italy) заява № 44759/98) проголосив, що "…податкові питання… становлять частину основного пакета прерогатив державних органів. При цьому відносини між платником податків та податковим органом і далі мають переважно публічний характер…, податкові спори виходять за межі сфери цивільних прав та обов`язків, незважаючи на матеріальні наслідки, які вони обов`язково створюють для платника податків" (пункт 29).
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За правилами частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Стаття 215 ЦК України визначає підстави для визнання правочину недійсним, частиною третьою якої передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з частиною першою статті 208 Господарського кодексу України якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.
При цьому відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
За змістом частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини, зокрема, може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.
Водночас однією з основоположних засад цивільного законодавства відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто, цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Таким чином, законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачив наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 липня 2025 року у справі №500/5479/23.
У справі, що розглядається, ГУ ДПС у м. Києві звернулось до адміністративного суду з позовом до ТОВ «Бюро інвестиційних проектів - проектний менеджмент» про визнання договорів підряду на виконання проєктних робіт недійсними.
Матеріально-правовою підставою таких вимог ГУ ДПС у м. Києві визначило норми статті 203, 215, 228 ЦК України, а також те, що з огляду на очевидні ознаки укладення договору з метою ухилення від сплати податків.
Як убачається із змісту заявленого позову, у цій справі проблемним питанням було здійснення відповідачем діяльності з метою отримання незаконної податкової вигоди без правових на те підстав, а тому правовідносини у цій справі виникли виключно у публічно-правовій площині, у зв`язку з чим податковий орган, звертаючись до суду із цим позовом, реалізовував свої владні повноваження у публічно-правових відносинах стосовно наведених вище суб`єктів господарювання. 
Фактично податковий орган реалізовує повноваження на втручання у приватноправові відносини шляхом звернення з позовом про визнання недійсним договору, що суперечить інтересам держави та суспільства, і застосування встановлених законом правових наслідків недійсності такого договору в межах публічно-правових відносин щодо адміністрування сплати податків, зборів, платежів у єдності матеріального та процесуального вимірів. Сфера виникнення спору має загальнозначущий та загальносуспільний характер, зумовлена реалізацією публічного інтересу, тому що податковий орган як суб`єкт з особливим правовим статусом втручається в приватноправові відносини, що виникли на підставі договору, не з власного (приватного) інтересу, а виконуючи повноваження публічного контролю у сфері оподаткування з метою забезпечення національної економічної безпеки шляхом реалізації функції мобілізації фінансових ресурсів. Таке втручання ґрунтується на компетенції податкового органу і має характер владного розпорядження для припинення дискримінації держави, що слугуватиме запобіжником проти завдання збитків державі.
З огляду на заявлені позовні вимоги у цій справі, обставини, що склались у цій справі, на завдання та принципи адміністративного судочинства, визначені КАС України, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 08 травня 2025 року (справа №420/12471/22), колегія суддів Верховного Суду вважає, що ухвала Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року підлягають скасуванню із передачею справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - задовольнити.
2. Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року - скасувати, а справу №640/17386/20 направити для продовження розгляду до Кіровоградського окружного адміністративного суду.
3. Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. О. Шишов
Судді І. А. Васильєва
М. М. Яковенко