ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року
м. Київ

справа № 175/615/14
провадження № 61-2957св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., 
Червинської М. Є.,

учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - Приватне підприємство «Натал»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 
19 серпня 2024 року у складі судді Озерянської Ж. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Петешенкової М. Ю., Красвітної Т. П.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

07 лютого 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», зараз Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Приватне підприємство «Натал» (далі - ПП «Натал»), про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивований тим, що 28 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», найменування змінено на АТ «УкрСиббанк», і ПП «Натал» укладено Генеральний договір про надання кредитних коштів № 911280948000, відповідно до умов якого банк зобов`язався надавати позичальнику кредитні послуги 
у валюті, вказаній у договорі, в межах ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 970 415,00 грн, в порядку і на умовах, визначених у договорі, 
з терміном повернення не пізніше 27 грудня 2018 року.

Умови і порядок надання, сума, строк і порядок виконання зобов`язань, розмір 
і порядок плати за кредитні послуги стосовно кожної наданої послуги в межах генерального договору оформлюються додатковою угодою до цього договору 
у формі окремої індивідуальної угоди, що є невід`ємною частиною цього договору.

28 грудня 2007 року між банком і позичальником укладено додаткову угоду № 1 (11281174000), відповідно до умов якої позичальник отримав кредитні кошти 
у розмірі 970 415,00 грн; встановлена процентна ставка за використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування за індивідуальною угодою в розмірі 14 % річних.

30 січня 2009 року між банком і позичальником укладено додаткову угоду № 1 до додаткової угоди № 1 (11281174000), відповідно до умов якої встановлена процентна ставка з 30 січня 2009 року до 12 березня 2009 року у розмірі 30 % річних, за користування кредитними коштами після 12 березня 2009 року встановлюється процентна ставка у розмірі 35 % річних; встановлений розмір процентної ставки за користування кредитними коштами понад встановлений генеральним договором термін.

30 січня 2009 року між банком і позичальником укладено додаткову угоду № 2 до генерального договору, відповідно до умов якої позичальник зобов`язався забезпечувати надходження грошових потоків на свої поточні рахунки 
в АТ «УкрСиббанк» з метою підтвердження свого фінансового стану в сумі не менш ніж 500 000,00 грн; встановлено забезпечення виконання зобов`язань.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань перед банком за кредитним генеральним договором 28 грудня 2007 року між ОСОБА_1 , як майновим поручителем ПП «Натал», і АТ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки № 11280948000/З, за умовами якого в іпотеку передано житловий будинок 
АДРЕСА_1 , який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, що видане 20 лютого 2003 року 

Разом з житловим будинком в іпотеку передається земельна ділянка за тією 
ж адресою, яка є власністю іпотекодавця. 

07 серпня 2013 року на адресу іпотекодавця банк надіслав іпотечну вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором.

У зв`язку із тим, що позичальник умов кредитного договору не виконує, станом на 09 січня 2013 року утворилась прострочена заборгованість, яка становить
3 526 771,09 грн, з яких: 970 000,00 грн - заборгованість за кредитом; 
2 359 599,51 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 
19 418,76 грн - заборгованість за комісією; 62 241,67 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 134 306,89 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами; 623,02 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по комісії.

Посилаючись на викладене, АТ «УкрСиббанк» просило стягнути 
з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 
28 грудня 2007 року № 11280948000 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 разом із земельною ділянкою, у спосіб та в порядку, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 
19 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав доведеним порушене право позивача в розумінні статей 1048, 1050 ЦК України, і таке право підлягає захисту, однак право позивача нараховувати проценти за користування кредитом, пеню та штраф за умовами договору та додаткових угод припинилося зі спливом строку кредитування (27 грудня 2010 року), тоді як такі штрафні санкції позивач має право нараховувати за статтею 625 ЦК України.

Суд вказав, що оскільки строк виконання зобов`язання за кредитним договором сторонами встановлено до 27 грудня 2010 року, то банк мав право звернутись до суду із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки протягом трьох років, а саме до 27 грудня 2013 року. З цим позовом банк звернувся 11 лютого 
2014 року, тобто поза межами строку позовної давності. За таких підстав суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» залишено без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 
19 серпня 2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції та зазначив, що подання позову 
з недодержанням правил підвідомчості/підсудності не перериває перебігу позовної давності. Позивач при поданні цього позову не заявив жодного клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності та не навів таких підстав, як подання попереднього позову до суду з порушення підсудності, що надало б суду першої інстанції право розглянути таке клопотання і надати правову оцінку таким підставам.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

06 березня 2025 року АТ «УкрСиббанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням нової редакції касаційної скарги, просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 
19 серпня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалено 
з неправильним застосуванням норм матеріального права щодо застосування строків позовної давності. Суди всупереч нормам процесуального права належним чином не дослідили всіх доказів у справі, не надали належної оцінки строкам виконання зобов`язання за кредитним договором. Заявник вказує на поважність причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом, оскільки банк у вересні 2013 року звертався до суду із позовом до ОСОБА_1 про зверненння стягнення на предмет іпотеки, який ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2013 року повернено. Крім того, звертає увагу, що відповідно до умов генерального договору про надання кредитних коштів від 28 грудня 2007 року № 11280948000 строк його дії визначено до 27 грудня 2018 року (пункт 1.2.1 генерального договору).

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 924/1355/16, від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц, постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 201/12185/14-ц, від 
15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19, від 05 вересня 2018 року у справі 
№ 924/364/17, від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

05 травня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

28 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», зараз АТ «УкрСиббанк», і ПП «Натал» укладено Генеральний договір про надання кредитних коштів 
№ 911280948000, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 970 415,00 грн строком до 27 грудня 2018 року, а позичальник прийняв на себе зобов`язання сплачувати проценти за користування та здійснювати повернення кредиту.

28 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», зараз АТ «УкрСиббанк», і ПП «Натал» укладено додаткову угоду № 1 (11281174000) до Генерального договору про надання кредитних послуг (індивідуальна угода № 11280948000), відповідно до умов якої змінено процентну ставку за використання кредитних коштів та підписано графік погашення кредиту зі щомісячними платежами з кінцевим строком виконання до 27 грудня 2010 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк», зараз АТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_1 28 грудня 2007 року укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_2 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, що видане 
20 лютого 2003 року Любимівською сільською радою на підставі розпорядження виконкому Любимівської сільської ради від 27 листопада 
2002 року № 87 та зареєстроване КП «Новомосковським міжрайонним бюро технічної інвентаризації» від 20 лютого 2003 року за № 2-262(17072441).

Предмет іпотеки складається з: «А-1» - житловий будинок (цегла), житловою площею 72,4 кв. м, загальною площею 270,3 кв. м, «Б» - теплиця (метал, скло), «к» - колодязь (мет. труби), зливна яма (бетон), № 1-3 огорожа (метал, 
з бет. плити, бут), 1 - замощення (трот. плитка).

Разом з житловим будинком в іпотеку передано земельну ділянку, яка 
є власністю іпотекодавця, на якій знаходиться визначене нерухоме майно. Земельна ділянка, що є виділена в натурі, межі якої визначено на місцевості, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є власністю іпотекодавця на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку ДП № 007776, який виданий Дніпропетровською районною адміністрацією Дніпропетровської області 06 листопада 1996 року на підставі розпорядження Дніпропетровської районної адміністрації Дніпропетровської області від 16 серпня 1996 року за 
№ 517, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності за №9230.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 
09 січня 2013 року у відповідача обліковується прострочена заборгованість, яка становить 3 526 771,09 грн, з яких: 970 000,00 грн - заборгованість за кредитом; 
2 359 599,51 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 
19 418,76 грн - заборгованість з комісії; 62 241,67 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 134 306,89 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами; 623,02 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості з комісії.

09 серпня 2013 року АТ «УкрСиббанк» направило ОСОБА_1 іпотечну вимогу про погашення заборгованості за кредитними договорами, яка залишилась без виконання.

З Єдиного державного реєстру судових рішень відомо, що:

- 19 вересня 2013 року АТ «УкрСиббанк» звернулось дод суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ПП «Натал», про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 206/8609/13-ц);

- ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 
2013 року у справі № 206/8609/13-ц відкрито провадження;

- ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 
2013 року скасовано ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2013 року з огляду на те, що справа не підсудна Самарському районному суду м. Дніпропетровська, і в даному випадку підлягають застосуванню положення статті 114 ЦПК України;

- ухвалою Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 грудня 2013 року позовну заяву АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ПП «Натал», про звернення стягнення на предмет іпотеки повернено позивачу для подання її до належного суду.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 просила застосувати строк позовної давності (т. 1, а. с. 66-69).

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі 
№ 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, 
є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові 
з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє 
в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку 
з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Апеляційний суд, установивши, що заявлені вимоги є обґрунтованими, дійшов висновку про наявність підстав для застосування позовної давності до заявлених вимог.

Аргументів щодо незгоди з висновком апеляційного суду в частині встановлення факту наявності підстав для задоволення позову в касаційній скарзі немає, а тому Верховний Суд не надає оцінки оскаржуваному судовому рішенню в цій частині.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, 
у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення 
у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями 
з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності 
є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, 
§ 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, 
§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Встановивши, що у додатковій угоді від 28 грудня 2007 року до кредитного договору визначено кінцевий термін повернення кредиту до 27 грудня 
2010 року, отже, відповідно до статті 257 ЦК України вимогу до суду позивач мав право пред`явити до 27 грудня 2013 року, а з цим позовом звернувся до суду лише 11 лютого 2014 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі 
№ 922/1467/19 зроблено висновок, що «подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності (навіть у разі наступного закриття провадження у справі, а не відмови в позові або повернення позову), не перериває перебігу позовної давності».

АТ «УкрСиббанк», подаючи цей позов, не заявляло жодного клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності та не наводило таких підстав, як подання попереднього позову до суду з порушенням підсудності, що надало б суду першої інстанції право розглянути таке клопотання та надати правову оцінку таким підставам, тому колегія суддів не може вважати наведені у касаційній скарзі доводи обґрунтованими для оскарження судових рішень, ухвалених у цій справі з додержанням всіх процесуальних та матеріальних норм права.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки судів першої 
і апеляційної інстанцій у цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду 
у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявників з висновками судів першої і апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє 
в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення 
в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду попередньої інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судове рішення апеляційного суду відповідає вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником 
у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 
19 серпня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

І. А. Воробйова

М. Є. Червинська