ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5140/26 Справа № 199/13278/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С.О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.
суддів Гапонова А.В., Красвітної Т.П.
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач Головне управління ДПС у Дніпропетровській області
третя особа, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)
розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 26 січня 2026року, головуючий у суді першої інстанції Демидова С.О.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У вересні 2025року ОСОБА_1 подала в суд позов проти Головного управління ДПС у Дніпропетровській області з вимогою про скасування арешту, що накладений на підставі постанови державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Шаган О.А. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, належного ОСОБА_2 .
Існування таких вимог позивачка обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_2 та 01 липня 2025року державним нотаріусом Циганко О.В. заведено спадкову справу № 74276902 до складу якої увійшла 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 січня 1996року; та постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. від 11 вересня 2025року заявниці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 , після ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач повідомляла, що вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 травня 2012року у справі № 1-645/11 (1/401/38/12), що набрав законної сили 16 червня 2012року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 71 КК України у вигляді позбавлення волі на строк три роки шість місяців з конфіскацією всього особистого майна.
На виконання вироку суду 25 червня 2012року Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська видано виконавчий лист № 1/401/38/12 про конфіскацію усього майна належного ОСОБА_2 , на підставі якого було відкрито виконавче провадження № 33534263 та 17 листопада 2012року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника і оголошення заборони на його відчуження.
27 грудня 2013року виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві по підставі п.2 ч.1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження». Вдруге виконавчий лист на виконання не направлявся.
Відмова державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом обґрунтована тим, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав та їх обтяжень нотаріусом виявлено, що Амур-Нижньодніпровським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано (накладено) обтяження: арешт в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень за номером обтяження 12781209 (дата державної реєстрації обтяження 25 липня 2012року) на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 33534263 від 17 липня 2012року, накладений державним виконавцем Шаган О.А. на все майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивачка посилалась на те, що наявність зареєстрованого обтяження перешкоджає їй в оформлені спадкових прав.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 26 січня 2026року позов  ОСОБА_1 задоволено та арешт скасовано.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив факт порушення прав позивачки як власника майна (спадкоємця) та виходив із відсутності підстав для збереження такого арешту, водночас вважав, що позивачкою правильно обрано спосіб захисту своїх прав.
Висновки суду щодо належного відповідача у справі зводились до того, що арешт майна відбувся у 2012році, а у випадку коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, до участі у справі залучається відповідний орган виконавчої влади, який у межах своїх повноважень реалізує державну податкову політику та яким у цьому випадку є Головне управління ДПС у Дніпропетровській області.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
27 лютого 2026року Головне управління ДПС у Дніпропетровській області подало безпосередньо до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 26 січня 2026року.
В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимоги про скасування рішення суду і відмову у задоволенні позову повністю, за відсутності підстав для відмови в позові просив про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду заявник пов`язував з тим, що позивачкою невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки порушене право спадкоємця на майно, на яке накладено арешт, може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття з нього арешту.
Зауважує, що Головне управління ДПС у Дніпропетровській областіне є належною стороною у справі, оскільки відносини, щодо яких виник спір, знаходяться за межами компетенції, функцій та повноважень податкової служби. Крім того, Головне управління ДПС у Дніпропетровській областіне наділене повноваженням щодо скасування обтяження у вигляді арешту майна.
Також заявник стверджував, що всі питання щодо арешту майна, накладеного як засіб забезпечення кримінального провадження (його зміна чи скасування), є кримінально-процесуальними правовідносинами й повинні вирішуватися судом, що розглядав кримінальну справу в порядку КПК України. У разі, якщо спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2026року витребувано з Соборного районного суду міста Дніпра цивільну справу, та 13 березня 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2026року апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишено без руху.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2026року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 26 січня 2026року.
02 квітня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 15?? год 28 квітня 2026року.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є сином позивачки ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 /а.с.11/.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 /а.с.12/.
Після смерті ОСОБА_2 позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про відкриття спадкової справи /а.с.13/.
Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. від 11 вересня 2025року відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, оскільки згідно відомостей з Державного реєстру речових прав та їх обтяжень нотаріусом виявлено, що Амур-Нижньодніпровським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано обтяження: арешт в Державному реєстр речових прав та їх обтяжень за номером обтяження 12781209 (дата державної реєстрації обтяження 25 липня 2012року) на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 33534263 від 17 липня 2012року, держаним виконавцем Шаган О.А. на все майно ОСОБА_2 /а.с.14/.
Відповідно до наданої інформації КП «ДМБТІ» від 22 липня 2025року станом на 31 грудня 2012року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_2 , містяться відомості про право власності на 2/3 частини ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та 1/3 за ОСОБА_1 . На 1/3 частину ОСОБА_2 накладено арешт на підставі постанови СВ ДМУ УМВБ України в Дніпропетровській області (кримінальна справа № 69111127) від 22 вересня 2011року /а.с.15/.
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 травня 2012року у справі № 1-645/11, що набрав законної сили 16 червня 2012року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, КК України та із застосуванням ст. 71 КК України призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки шість місяців з конфіскацією всього особистого майна /а.с.19-21/.
Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра у справі № 1-645/11 від 16 вересня 2025року задоволено клопотання представника власника майна ОСОБА_1 про скасування арешту майна та скасовано арешт, накладений 22 вересня 2011року постановою слідчого СУ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області у кримінальній справі № 69111127 на 1/3 частки приватизованої квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрована за ОСОБА_2 /а.с.22-23/.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав ОСОБА_1 є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 /а.с.25/.
Листом від 28 серпня 2025року за вих. № 132140 Амур-Нижньодніпровського відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) позивачку повідомлено про те, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1-401/38/12, виданого 25 червня 2012року Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська про конфіскацію усього майна належного ОСОБА_2 . В ході проведення виконавчих дій встановлено, що майно на яке можливо звернути стягнення відсутнє, тому 27 грудня 2013року керуючись п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Вдруге на примусове виконання виконавчий лист на адресу відділу не надходив /а.с26-27/.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
У своїх висновках про задоволення позову суд першої інстанції вирішального значення надав тій обставині, що права ОСОБА_1 , як спадкоємця спірної квартири, порушені та підлягають захисту в обраний позивачкою спосіб шляхом зняття арешту з квартири.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Відповідно до статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішень про конфіскацію майна здійснюється органами державної виконавчої служби в порядку, встановленому цим Законом.
Частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках – особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний податковий орган, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
У випадках, коли арешт майна проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, підлягає вирішенню питання щодо відповідної участі у справі відповідного територіального органу Державної податкової служби України.
Такі висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019року у справі № 450/1411/16 та Верховним Судом у постановах від 11 березня 2020року у справі № 299/2931/17, від 06 грудня 2021року у справі № 554/5912/19, від 21 червня 2023року у справі № 721/521/21, від 19 березня 2025року у справі № 676/1280/24, від 05 листопада 2025року у справі № 345/6246/24.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що права ОСОБА_1 , як спадкоємця спірної квартири, порушені та підлягають захисту в обраний позивачкою спосіб шляхом зняття арешту з квартири.
Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, оскаржуючи судове рішення, фактично не оспорює наявність підстав для зняття арешту з майна, водночас посилається на те, що не може бути відповідачем у цій справі.
Апеляційний суд з такими доводами заявника не погоджується, оскільки як вже було зазначено у випадках, коли арешт майна проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, підлягає вирішенню питання щодо участі у справі відповідного територіального органу Державної податкової служби України.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 грудня 2021року у справі № 554/5912/19-ц, від 08 грудня 2022року у справі № 331/1383/20, в яких аналогічні вимоги власників майна були заявлені саме до територіальних органів податкової служби.
Також апеляційний суд враховує, що крім Головного управління ДПС у Дніпропетровській областіінші учасники справи або особи, які не брали участі у справі, але вважають, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не оскаржили судове рішення.
Щодо юрисдикції спору та обраного способу захисту порушеного права апеляційний суд враховує наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Поняття «суд, встановлений законом» містить таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.
Предметна юрисдикція – це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
У частині першій статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).
Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках – особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний податковий орган, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019року (провадження № 11-680апп19).
Суд першої інстанції встановив, що спадкоємцем за законом майна померлого ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку, є ОСОБА_1 (мати спадкодавця).
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом із тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
У частині першій статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах – до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Отже, права ОСОБА_1 як спадкоємця спірного майна, на яке накладено арешт, порушені та підлягають захисту в обраний позивачкою спосіб шляхом зняття арешту з указаного майна у порядку цивільного судочинства.
У справі, що переглядається апеляційним судом, питання зняття арешту зі спірного майна ставиться не у зв`язку з порушенням порядку його накладення виконавцем, а у зв`язку з порушенням прав позивачки як власника майна (спадкоємця) та відсутністю підстав для збереження такого арешту. Позивачка звернулася до суду за захистом свого цивільного права. Враховуючи підстави позову, те, що предметом позову є зняття арешту з майна (засудженої особи, який є спадкодавцем), накладеного в межах виконавчого провадження під час виконання вироку суду, беручи до уваги, що позов про зняття арешту з майна поданий не учасником кримінального провадження й не учасником виконавчого провадження, а правоволодільцем (спадкоємцем), який позбавлений можливості оформити належним чином спадщину, тому вказаний спір підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.
Зазначене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 08 листопада 2019року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19).
За наведених обставин апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги у відповідній частині.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності їх переоцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилалася як на підставу своїх заперечень.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення –без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 26 січня 2026року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 28 квітня 2026року.

Судді: