ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 червня 2026 року	справа № 380/8893/26	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми грошового забезпечення за весь час затримки їх виплати з 23.05.2020 по день її фактичної виплати 27.02.2026;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми грошового забезпечення за весь час затримки їх виплати з 23.05.2020 по день її фактичної виплати 27.02.2026.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що у період до 22 травня 2020 року він проходив військову службу у навчальному центрі Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_2 ), а в подальшому, згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 250 від 15 листопада 2021 року, був виключений зі списків особового складу військової частини та знятий з усіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням у запас за станом здоров`я.
Позивач наголошує, що з метою захисту своїх порушених соціальних прав він раніше звертався до суду. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року у справі № 380/16915/24 його адміністративний позов було задоволено частково: суд визнав протиправними дії військової частини щодо застосування при нарахуванні грошового забезпечення заниженої розрахункової величини (прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 року) та зобов`язав відповідача здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток як учаснику бойових дій, а також одноразової грошової допомоги при звільненні. Перерахунок зобов`язано провести із застосуванням належної розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 та 01.01.2021 років відповідно.
На виконання вказаного судового рішення, яке набрало законної сили, відповідач лише 27 лютого 2026 року здійснив фактичну виплату позивачу заборгованості із вказаних видів грошового забезпечення у загальному розмірі 139 456,38 грн.
Водночас позивач акцентує увагу на тому, що під час виплати вказаної суми заборгованості відповідач, всупереч вимогам чинного законодавства, самостійно не нарахував та не виплатив компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за весь тривалий період затримки - з 23 травня 2020 року по день фактичної виплати 27 лютого 2026 року. З метою досудового врегулювання цього питання позивач 06 березня 2026 року звернувся до військової частини із відповідним запитом (заявою). Однак відповідач у наданій відповіді відмовив у здійсненні таких виплат, безпідставно посилаючись на відсутність відповідних норм у спеціальному військовому законодавстві (зокрема, в Інструкції № 200). Позивач вважає таку бездіяльність суб`єкта владних повноважень абсолютно протиправною, оскільки норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-III мають універсальний та імперативний характер і поширюються на всі види грошових доходів громадян, що не мають разового характеру, безумовно включаючи й щомісячне грошове забезпечення військовослужбовців.
Ухвалою від 06 травня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).
22 травня 2026 року через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС від уповноваженого представника Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до суду надійшов відзив на позовну заяву (зареєстрований за вх. № 8981/26), у якому відповідач заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.
Правова позиції відповідача зводиться до того, що індексація та донараховані за рішенням суду суми грошового забезпечення не входять до вичерпного переліку обов`язкових виплат при звільненні, які прямо визначені Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення, затвердженою наказом МВС від 15.03.2018 № 200. Крім того, відповідач, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові у справі № 1540/3742/18, стверджує, що оскільки кошти на виконання судового рішення у справі № 380/16915/24 виплачені позивачу у період, менший за один календарний місяць з моменту їх безпосереднього (бухгалтерського) нарахування військовою частиною, правові підстави для нарахування та виплати передбаченої Законом № 2050-III компенсації об`єктивно відсутні.
Додатково відповідач у своєму відзиві акцентує увагу суду на тому, що позивач раніше вже звертався до суду із позовом про стягнення аналогічної компенсації втрати частини доходів (на суми індексації грошового забезпечення) у справі № 380/12208/25, і цей позов було задоволено рішенням суду від 23.07.2025 року. На переконання військової частини, задоволення поточного позову призведе до порушення принципу пропорційності, розумного балансу інтересів сторін трудових правовідносин та фактично означатиме повторне притягнення військової частини до аналогічної фінансової відповідальності за одне й те саме порушення, що покладе на державний бюджет непосильний, надмірний і невиправданий майновий тягар.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і правильного вирішення спору по суті, суд
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах та Національній гвардії України. Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) № 250 від 15 листопада 2021 року, позивача було звільнено у запас за станом здоров`я, виключено зі списків особового складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення починаючи з 15 листопада 2021 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року у справі № 380/16915/24, яке набрало законної сили, адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. 
Вказаним судовим рішенням визнано протиправними дії військової частини щодо застосування при обчисленні та нарахуванні грошового забезпечення позивача за період з 23 травня 2020 року по 15 листопада 2021 року заниженої розрахункової величини (прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року).
Цим же рішенням суду зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок і виплату позивачу заборгованості за цілою низкою виплат, а саме: щомісячного грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток як учаснику бойових дій, а також одноразової грошової допомоги при звільненні. Суд вказав здійснити такий перерахунок із застосуванням належної розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2020 року (у розмірі 2102,00 грн) та станом на 1 січня 2021 року (у розмірі 2270,00 грн) відповідно, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання вищезазначеного судового рішення, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснила перерахунок та лише 27 лютого 2026 року провела безготівкове зарахування на картковий рахунок позивача донарахованих сум заборгованості з грошового забезпечення у загальному розмірі 139 456,38 грн. 
Факт здійснення цієї виплати та її точна дата беззаперечно підтверджуються долученою до матеріалів адміністративної справи копією банківської виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 27.02.2026 року.
Водночас, суд констатує, що під час здійснення фактичної виплати вказаної заборгованості у сумі 139 456,38 грн, відповідач у добровільному порядку не здійснив нарахування та виплати на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, проігнорувавши тривалий період затримки розрахунку.
З метою досудового врегулювання спору та відновлення своїх прав, 06 березня 2026 року позивач звернувся до відповідача із офіційною заявою (запитом) № Г-301, у якій аргументовано просив нарахувати та виплатити йому передбачену законом компенсацію втрати частини доходів на виплачені за рішенням суду суми грошового забезпечення за весь період затримки по день їх фактичної виплати.
Однак, листом від 2026 року за № 50/02/13- Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України відмовила позивачу у задоволенні вказаної заяви. Свою відмову суб`єкт владних повноважень мотивував тим, що чинними нормами спеціального військового законодавства України (зокрема, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відомчими інструкціями МВС тощо), які регулюють порядок та умови виплати грошового забезпечення, нібито взагалі не передбачено такої відповідальності військової частини, як виплата компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Вважаючи таку бездіяльність та подальшу письмову відмову відповідача відверто протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Цей фундаментальний принцип покладає на суб`єктів владних повноважень безумовний обов`язок суворого дотримання законності та недопущення свавілля у своїй діяльності.
Частиною п`ятою статті 17 Основного Закону передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. 
Правові та організаційні засади здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати чітко та однозначно врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі - Закон № 2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі — Порядок № 159).
Згідно зі статтями 1, 2 Закону № 2050-III, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
За змістом частини другої статті 2 Закону № 2050-III, під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. 
Системний аналіз наведених норм свідчить, що дія Закону № 2050-III є універсальною, а його норми мають імперативний (обов`язковий) характер. Обов`язок щодо виплати компенсації покладається на будь-яку установу чи організацію, яка допустила затримку виплати регулярного грошового доходу громадянина більш ніж на один календарний місяць. Специфіка статусу установи не має правового значення, відтак цей обов`язок повною мірою поширюється на військові частини Національної гвардії України щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовцям. 
Суд підкреслює, що суми перерахованого на виконання судового рішення грошового забезпечення (включаючи оклади, надбавки, допомогу на оздоровлення тощо) за своєю правовою природою є регулярним доходом військовослужбовця, який є аналогом заробітної плати. Цей дохід мав виплачуватися позивачу безпосередньо у період проходження служби (у 2020– 2021 роках) у визначені щомісячні строки. Тобто ці кошти повністю підпадають під дефініцію «доходу, що не має разового характеру» у розумінні Закону № 2050-III. 
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 роз`яснив, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Такими законодавчими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Ці кошти мають виключно компенсаторний характер, є невід`ємними складовими належного працівнику доходу і спрямовані на підтримання достатнього життєвого рівня громадян та збереження купівельної спроможності грошових коштів в умовах інфляційних процесів.
Відповідно до статті 3 Закону № 2050-III та пункту 4 Порядку № 159, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (або на приріст індексу споживчих цін у відсотках). При цьому статтею 4 Закону № 2050-III та пунктом 5 Порядку № 159 встановлено імперативне процесуальне правило: виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Щодо моменту виникнення обов`язку з виплати компенсації та практики Верховного Суду
З наведеного законодавчого регулювання слідує, що обов`язок нарахувати та одночасно виплатити компенсацію виникає у військової частини автоматично в силу закону в момент фактичного погашення заборгованості з основного доходу, якщо така виплата була затримана на один і більше календарних місяців. Закон не вимагає від особи подання будь-яких додаткових заяв, запитів чи вимог, оскільки цей обов`язок роботодавця (установи) є безумовним та первинним.
Вказане питання правозастосування було предметом детального аналізу суду касаційної інстанції. Так, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20 сформулював правовий висновок, зазначивши, що єдиними та достатніми умовами для виплати компенсації є:
1. порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів;
2. факт нарахування та виплати таких доходів (у тому числі на виконання судового рішення).
Судова палата Верховного Суду чітко вказала, що норми Закону № 2050-III та Порядку № 159 не покладають на особу обов`язку додатково звертатися до уповноваженого органу із заявами про виплату компенсації. Невиплата компенсації безпосередньо у місяці, в якому проведено виплату основної заборгованості, сама по собі є беззаперечним свідченням протиправної бездіяльності (відмови) суб`єкта владних повноважень та є самостійною підставою для судового захисту, без необхідності прийняття відповідачем окремого розпорядчого акта про таку відмову.
Як достовірно встановлено судом, заборгованість із щомісячного грошового забезпечення позивача за період з травня 2020 року по листопад 2021 року виплачена Військовою частиною НОМЕР_1 лише 27.02.2026 року. Тобто розрахунок відбувся через кілька років після фактичного виникнення у позивача права на цей дохід. Тривалість затримки очевидно та суттєво перевищує один календарний місяць. 
Таким чином, юридичний факт несвоєчасної виплати доходу є повністю доведеним, що породжує у відповідача безумовний та імперативний обов`язок виплатити компенсацію за весь час такої затримки.
Суд критично оцінює заперечення Військової частини НОМЕР_1 , викладені у відзиві на позовну заяву, вважаючи їх необґрунтованими з огляду на таке.
Посилання відповідача на те, що суми заборгованості виплачені у строк, менший за один місяць з моменту їх безпосереднього бухгалтерського нарахування на виконання судового рішення у справі № 380/16915/24, є юридично хибними. 
Суд наголошує, що розрахунок строку затримки виплати доходу для цілей застосування Закону № 2050-III починається не з дати ухвалення судового рішення, набуття ним законної сили чи дати формування розрахунково-платіжної відомості бухгалтерією, а безпосередньо з того дня, коли цей дохід мав бути виплачений відповідно до закону в межах регулярних щомісячних виплат (тобто ще у 2020– 2021 роках під час проходження служби).
Судове рішення у справі № 380/16915/24 не створило для позивача нового права на отримання грошового забезпечення, а лише підтвердило наявність такого права, визнало дії відповідача протиправними та змусило його усунути допущене правопорушення. Відтак, судове рішення не змінило первинного моменту виникнення права на виплату та жодним чином не перервало чи не анулювало строку прострочення. 
Судова практика Верховного Суду з цього питання є сталою та однорідною.
Стосовно доводів військової частини про те, що позивач вже стягнув компенсацію за затримку виплати у справі № 380/12208/25, а тому поточний позов розцінюється як «повторне притягнення до відповідальності» за одне й те саме порушення, суд зазначає наступне.
Як встановлено з матеріалів справи та змісту доводів самого відповідача, предметом судового розгляду у справі № 380/12208/25 є нарахування компенсації втрати частини доходів виключно на суми індексації грошового забезпечення, які були фактично виплачені позивачу 16.05.2025 року.
Натомість у цій адміністративній справі (№ 380/8893/26) позивач заявляє самостійні вимоги про нарахування компенсації на суму основного місячного грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та компенсації за невикористані відпустки. Ці кошти донараховані на виконання зовсім іншого рішення суду та фактично виплачені позивачу лише 27.02.2026 року єдиним платежем у розмірі 139 456,38 грн.
Суд звертає увагу, що індексація грошового забезпечення та основні суми щомісячного грошового забезпечення (оклади, надбавки, премії) є абсолютно різними правовими об`єктами (складовими) доходу військовослужбовця. Їх фактична виплата здійснювалася відповідачем у різні періоди та в різні дати (16.05.2025 та 27.02.2026 відповідно). 
Оскільки компенсація, згідно із Законом № 2050-III, розраховується індивідуально на кожну конкретно виплачену із затримкою суму чистого доходу із застосуванням відповідних індексів інфляції, вимоги позивача щодо нарахування компенсації саме на суму 139 456,38 грн, виплачену у лютому 2026 року, є окремим та самостійним предметом спору.
Жодного подвійного стягнення чи повторного притягнення до юридичної відповідальності за одні й ті самі дії у даному випадку не відбувається, оскільки військова частина допустила затримку виплати різних грошових сум у різні часові проміжки.
Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України покладеного на неї процесуального обов`язку не виконала та належними доказами не довела правомірності та законності своєї бездіяльності щодо невиплати позивачу спірної компенсації.
За правилами оцінки доказів, закріпленими статтею 90 КАС України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Оцінивши матеріали справи у їх сукупності, суд констатує, що факт протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати компенсації у лютому 2026 року (у місяць фактичної виплати основного боргу) є повністю доведеним, що свідчить про грубе порушення соціальних прав позивача та імперативних вимог Закону № 2050-III.
З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі шляхом визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити відповідне нарахування і виплату позивачу належної суми компенсації.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до матеріалів справи позивач має право на відповідні пільги та повністю звільнений від сплати судового збору за подання цього позову до суду на підставі пунктів 8 та 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як особа з інвалідністю внаслідок війни II групи та учасник бойових дій (що належним чином підтверджується наявною у матеріалах справи копією посвідчення серії НОМЕР_3 ).
Оскільки позивач судовий збір при зверненні до адміністративного суду фактично не сплачував, а копій належних доказів понесення ним будь-яких інших витрат, пов`язаних з розглядом справи (зокрема, витрат на професійну правничу допомогу), матеріали справи не містять, судові витрати розподілу та стягненню з відповідача не підлягають.
Керуючись статтями 2, 6, 9, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми грошового забезпечення за весь час затримки їх виплати з 23.05.2020 по день її фактичної виплати 27.02.2026.
3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_5 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми грошового забезпечення за весь час затримки їх виплати з 23.05.2020 по день її фактичної виплати 27.02.2026
4. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 30 червня 2026 року.
Суддя Коморний О.І.