УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2026 року
м. Київ
справа № 307/2011/19
провадження № 51-2486ск26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 17 березня 2026 року щодо 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 жовтня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Вирішено питання щодо цивільного позову потерпілої ОСОБА_5 , речових доказів, процесуальних витрат, а також інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 17 березня 2026 року вказаний вирок місцевого суду змінено в частині призначеного ОСОБА_4 покарання та на підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Судами попередніх інстанцій ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що 17 березня 2019 року приблизно о 23 год 15 хв, керував технічно-справним автомобілем марки «ЗАЗ-11028» (д.н.з. НОМЕР_1 ), рухався по вул. Шевченка в с. Тисалово в напрямку с. Новоселиця Тячівського району, біля будинку № 8 всупереч вимогам пп. «б» п. 2.3, пунктів 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), не забезпечив безпеку руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , який рухався по правому краю проїзної частини дороги в попутному з автомобілем напрямку, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження, які призвели до його смерті.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення ОСОБА_4 покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Прокурор не погоджується із застосуванням апеляційним судом до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК. Зазначає, що апеляційним судом в повній мірі не взято до уваги обставини та тяжкість вчиненого засудженим кримінального правопорушення, зокрема те, що як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді ОСОБА_4 вину не визнавав, намагався перекласти провину на потерпілого, стверджуючи, що  ОСОБА_6 перебував у неналежному місці на проїжджій частині дороги в стані алкогольного сп`яніння і що саме дії останнього спричинили аварійну ситуацію, яка призвела до ДТП, лише частково відшкодував потерпілій заподіяну шкоду, про що наголошував представник потерпілої та наполягав на призначені ОСОБА_4 покарання, яке слід відбувати реально. На переконання прокурора, вказані обставини не давали суду апеляційної інстанції можливості звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК в касаційній скарзі не оскаржуються.
Посилання в касаційній скарзі прокурора на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у застосуванні до засудженого ст. 75 КК, є безпідставними з огляду на таке.
Згідно з вимогами ст. 75 КК, якщо суд під час призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Під час вирішення питання про застосування положень ст. 75 КК суд апеляційної інстанціїврахувавобставини цієї справи та ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, ставлення  ОСОБА_4 до вчиненого, який в судовому засіданні апеляційного суду розкаявся, шкодував про вчинене ним діяння, критично оцінив свої дії та запевняв суд про недопустимість в майбутньому подібної поведінки, інформацію про особу засудженого, який має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, малолітню дитину та хвору матір на утриманні, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, позитивно характеризується, з моменту події злочину не притягувався до кримінальної відповідальності.
Засуджений відшкодував потерпілій заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду, що підтверджено відповідними документами та не заперечувалося представником потерпілої.
Обставиною, яка пом`якшує покарання, визнано апеляційним судом щире каяття та відшкодування заподіяної шкоди. Обставин, які обтяжують покарання, судом встановлено не було.
Сукупність наведеної інформації дала суду апеляційної інстанції підстави для висновку про звільнення ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК, призначеного місцевим судом у виді позбавлення волі.
Зважаючи на те, що метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засудженого, колегія суддів дійшла висновку, що звільнення  ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК є мотивованим.
Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перевірки рішення суду апеляційної інстанції. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає. 
Тому колегія суддів приходить до висновку, що покарання, призначене ОСОБА_4 , є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати його явно несправедливим через м`якість з урахуванням застосування судом апеляційної інстанції звільнення від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки на підставі ст. 75 КК немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК, є законною, обґрунтованою і вмотивованою. 
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 17 березня 2026 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3