Номер провадження: 22-ц/813/2092/26 
Справа № 521/12905/24
Головуючий у першій інстанції Шевчук Н. О.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Драгомерецького М. М.,
суддів колегії Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі Узун Н.Д.,
за участю позивача – ОСОБА_1 , представника відповідача – адвоката Кожевіної О. В.,
переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 березня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання права на приватизацію житлової квартири та зобов`язання здійснити розгляд заяви про приватизацію житлової квартири, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (- далі АТ «Укрзалізниця») про визнання права на приватизацію житлової квартири та зобов`язання здійснити розгляд заяви про приватизацію житлової квартири, у якому просив суд визнати за ОСОБА_1 право на приватизацію житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Акціонерне товариство «Українська залізниця» розглянути заяву про приватизацію житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 займає посаду Начальника Одеської механізованої дистанції навантажувально розвантажувальних робіт Одеської залізниці, зареєстрований та проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 ., наданої йому згідно п. 49 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР».
Як зазначено позивачем, квартира станом на сьогодні перебуває у господарському віданні АТ «Укрзалізниця» та обліковується на балансі виробничого структурного підрозділу Одеська дирекція філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця».
Також зазначив, що він має намір приватизувати вищезазначену квартиру для чого подав аргументовану письмову заяву до відповідача для вирішення цього питання, у відповідь на яку Департамент майнової політики відповідача повідомив, що на даний момент у товариства відсутні підрозділи, які здійснюють приватизацію житлового фонду, з огляду на що у відповідача відсутня можливість та правові підстави для здійснення операцій із приватизації житла та надання погодження на такі дії. Здійснення приватизації можливе лише за умови передачі її до комунальної власності відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку розпорядження майном Акціонерного товариства “Українська залізниця” від 22.11.2017 №1054, і лише після погодження питання передачі та надходження відповідного рішення органу місцевого самоврядування, відповідач здійснить всі заходи згідно встановленого порядку.
На думку позивача, подавши відповідну заяву до відповідача він фактично розпочав процедуру приватизації, а неможливість подання заяви про приватизацію до органу приватизації відповідача зумовлена відсутністю такого органу у товариства та невжиття ним заходів щодо його створення для забезпечення реалізації права позивача на приватизацію житла. Тобто відповідач створив ситуацію, за якої житло неможливо приватизувати без рішення суду.
Позивач також наголосив, що відповідач протягом тривалого часу неодноразово відмовляв йому у вирішенні питання щодо приватизації житлового приміщення (квартири), та вказував на те що, органом приватизації є не державна установа, у повному господарському віданні якої знаходиться житлове приміщення, а спеціальний уповноважений на це орган, який лише створюється такою державною установою. Проте, за твердженнями відповідача відповідного спеціального органу приватизації не створив, чим порушим вимоги встановлені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та порушення прав позивача відбувається у формі відмови та бездіяльності відповідача у здійсненні особою права на приватизацію житлового приміщення.
В ході розгляду справи в суді першої інстанції від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.
За доводами відзиву, представник відповідача наголосила на тому, що позивачем до матеріалів справи не додана довідка про невикористання ним права на приватизацію державного житлового фонду, що позбавляє як суд, так і відповідача визначитись наявністю або відсутністю у позивача права на приватизацію, оскільки ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду встановлено, що кожен громадянин може приватизувати житло в межах житлового чеку лише один раз. Видача такої довідки здійснюється відділами приватизації через Центр надання адміністративних послуг районних державних адміністрацій безкоштовно протягом 10 робочих днів з моменту подання, а отже поважних причин ненадання зазначеного доказу з боку позивача не існує.
Також за доводами представника відповідача на момент звернення позивача з позовом матеріали справи не містять доказів того що позивач звертався до органу приватизації в порядку передбаченому п.17-18 Положення №369, та орган приватизації прийняв рішення про відмову в приватизації спірної квартири. По-друге, за доводами відповідача у даній справі взагалі відсутній предмет спору, оскільки АТ «Укрзалізниця» ніколи не заперечувала права позивача на приватизацію житлової квартири і вже розглянула заяву позивача.
Разом з тим, як вказано відповідачем, той факт, що позивача не влаштувала отримана відповідь не може бути підставою позовної вимоги про зобов`язання здійснити розгляд його заяви.
Окрім наведеного, відповідач зауважив, що 14 січня 2002 року Одеською міською радою вже було прийняте рішення №3402-23 «Про надання згоди на передачу з державної власності в комунальну власність територіальної громади житлових будинків, зовнішніх інженерних мереж, об`єктів житлово-комунального призначення Одеської залізниці згідно розпорядження Одеського міського голови №1606-01р від 25.09.2002», яким залізничні житлові будинки були прийняті на баланс комунальних підприємств міста Одеси.
Відтак, на переконання представника відповідача, у зв`язку з повною передачею житлового фонду у власність територіальної громади м. Одеси разом з правовстановлюючими документами орган приватизації Одеського відділення Одеської залізниці був ліквідований в 2002 році, будь-якого правонаступництва в даному випадку не відбувалось.
Як зазначено відповідачем, квартира АДРЕСА_2 була придбана ДП «Одеська залізниця» для позачергового забезпечення позивача житлом у зв`язку з переведенням з Херсонської механізованої дистанції вантажно-розвантажувальних робіт у 2012 році, тобто за впливом 10 років з моменту ліквідації органу приватизації зазначена квартира знаходиться в будинку, який знаходиться в межах відповідальності підприємств комунальної форми власності.
Відтак, з огляду на неможливість створення заради однієї квартири органу приватизації позивачеві було запропоновано ініціювання передачі квартири в комунальну власність з подальшою приватизацією органами місцевого державної адміністрації та місцевого самоврядування, однак позивач обрав звернення з позовом до суду у неефективний спосіб, який не здатний спричинити потрібні результати та наслідки.
Від позивача надійшла відповідь на відзив у якій позивач зазначив, що посилання відповідача на те, що пдо матеріалів справи не додана довідка про невикористання права на приватизацію державного житлового фонду, що позбавляє як суд, так i відповідача визначитись з наявністю a6o відсутністю у позивача права на приватизацію є помилковим, оскільки, така вимога надати відповідну довідку на розгляд суду є передчасною, тому що довідка про невикористання права на приватизацію державного житлового фонду, подання якої передбачено п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396, подається у разі подання самої заяви про приватизацію житлової площі до відповідного органу приватизації, водночас, Малиновський районний суд міста Одеси не є органом приватизації та не наділений повноваженнями щодо розгляду відповідних заяв про приватизацію житлового фонду.
Також, на переконання позивача, в його позовній заяві до відповідача однією з вимог є саме вимога про захист права на приватизацію житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яке закріплено у ст. 9 ЖК України та якою передбачено, що громадяни України мають право на приватизацію державного житлового фонду.
При цьому, як вказав позивач, твердження відповідача у своєму відзиві на позовну заяву про те, що на момент звернення позивача з цим позовом матеріали справи не містять доказів того, що останній звертався до органу приватизації у порядку, передбаченому п. п. 17, 18 Положення №369, а орган приватизації прийняв рішення про відмову у приватизації спірної квартири не є допустимими, оскільки відповідач до теперішнього часу не створив орган приватизації, як це вимагає ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у зв`язку з чим, у нього, як заявника процедури приватизації не було можливості подати відповідну заяву, та відповідні документи до відповідача, як органу приватизації.
Позивач наголосив, що він 19 лютого 2024 року звертався до відповідача з проханням створити орган приватизації та розглянути його заяву про приватизацію житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , але отримав відмову листом від 07.03.2024.
Також позивач зазначив, що твердження відповідача у відзиві на позовну заяву, що неможливо створити заради однієї квартири орган приватизації є безпідставними та такими, що порушують норми закріплені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки на балансі відповідача знаходиться велика кількість житлового фонду, який підпадає під процедуру приватизації, але всупереч цьому та в порушення ст. 8 відповідного Закону України, відповідач ухиляється від виконання дій по створенню відповідного органу приватизації у себе на підприємстві, чим порушує не тільки мої права, а і права багатьох працівників підприємства, які також мають право на приватизацію житлового фонду.
В судове засідання в суді першої інстанції під час розгляду справи по суті позивач не з`явився, неодноразово надавав суду заяви про розгляд справи без його участі, які розглянуті судом та задоволені.
За доводами вказаних заяв позивач просив суд задовольнити його позовні вимоги, з мотивів, викладених письмово у позові та відповіді на відзив.
Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв та клопотань не надала. За доводами відзиву заперечував проти задоволення позовних вимог.
13 березня 2025 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про визнання права на приватизацію житлової квартири та зобов`язання здійснити розгляд заяви про приватизацію житлової квартири залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду від відповідача не надходив.
В судове засідання, призначене на 03 червня 2026 року об 14 год 20 хв з`явились позивач ОСОБА_1 , представник відповідача– адвокат Кожевіна О. В..
В судове засідання, призначене на 11 червня 2026 року об 12 год 00 хв сторони не з`явились.
Згідно положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду вказаним вимогам відповідає, а подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав. 
Судом встановлено, що Наказом Одеської залізниці Державної адміністрації залізничного транспорту України від 19.01.2011 №26/нок ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника Одеської механізованої дистанції навантажувально-розвантажувальних робіт Одеської залізниці з наданням позачергового житла в місті Одеса, згідно п. 49 Правил обліку громадян, звільнивши його з посади начальника Херсонської механізованої дистанції вантажно-розвантажувальних робіт Одеської залізниці з 20.01.2011.
Також в матеріалах справи наявна трудова угода №34 від 18.01.2011, яка укладена між керівництвом Одеської залізниці в особі начальника Одеської залізниці Левицького І. Ю., президією профкому та начальником Херсонської механізованої дистанції вантажно-розвантажувальних робіт Одеської залізниці Кузьміновим Сергієм Олександровичем про те, що при згоді ОСОБА_1 працювати на посаді начальника Одеської механізованої дистанції навантажувально-розвантажувальних робіт Одеської залізниці, керівництво Одеської залізниці та президія профспілки зобов`язується згідно п. 49 «Правил обліку громадян» забезпечити ОСОБА_1 після року роботи на запропонованій посаді позачергово житловим приміщенням та компенсувати витрати по оренді тимчасового житла до фактичного отримання основного житла у місті Одесі.
Згідно Витягу про державну реєстрацію прав, наданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 05.01.2012 №32786303, 09.12.2011 за власником – Одеська залізниця, було зареєстровано право власності за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , форма власності - державна.
Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів від 09.12.2011 №10769542, 09.12.2011 Приватним нотаріусом Левенець Т.П. було зареєстровано договір купівлі-продажу нерухомості від 09.12.2011, укладений між ОСОБА_2 та Одеською залізницею щодо квартири АДРЕСА_2 .
Також у матеріалах справи наявний ордер на жиле приміщення №009238 серія ПР, виданий Приморською районною адміністрацією виконавчого комітету Одеської міської ради Кузьмінову Сергію Олександровичу із сім`єю з трьох осіб на право заняття жилого приміщення жилою площею 32,6 кв.м, що складається з двох ізольованих кімнат за адресою: АДРЕСА_3 на підставі розпорядження №197 від 06.04.2012. Відомості про особу на ім`я якої видано ордер: Одеська залізниця начальник механізованої дистанції, вказано склад сім`ї: ОСОБА_3 – дружина, ОСОБА_4 – донька. Вказаний ордер видано за підписом виконувача обов`язків голови Приморської адміністрації.
З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб номер к7-1707 75-ф/о виданої ОСОБА_1 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані/задекларовані такі особи: ОСОБА_1 з 11.05.2012, ОСОБА_3 з 11.05.2012, ОСОБА_4 з 19.07.2013, ОСОБА_5 з 08.01.2019.
19 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до АТ «Укрзалізниця», в якій, посилаючись на обставини строку його праці в товаристві, зазначив, що він працює в «Укрзалізниці» з 1983 року та підставі Наказу начальника залізниці №26/ нок 19.01.2011 для його сім`ї у 2012 році була придбана квартира в АДРЕСА_3 , яка станом на 01.02.2024 перебуває в господарському відданні АТ «Укрзалізниця» та обліковується на балансі Виробничого структурного підрозділу Одеська дирекція філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ Укрзалізниця».
У зазначеній заяві вказано, що починаючи з початку 2021 року, після його звернення до Регіональної філії «Одеська залізниця» з проханням про вирішення питання приватизації зазначеного вище житла для його сім`ї та його довгих листувань телефонних перемовин з фахівцями філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» його питання щодо приватизації досі не вирішено.
Окрім цього, у вказаній заяві вказано, що фахівцями філії станом на теперішній час робиться усе для затягування вирішення питання, проте, відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1922 приватизація майна здійснюється уповноваженими на те органами на підставі вищезазначеної з урахуванням положень Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2008 №313, ОСОБА_1 просив створити орган приватизації та здійснити приватизацію зазначеної вище квартири для його родини або вирішити питання передачі її в комунальну власність за її місцем розташування для наступного здійснення приватизації органу місцевого самоврядування.
З відповіді Департаменту майнової політики АТ «Укрзалізниця» від 07.03.2024, наданої на заяву ОСОБА_1 , вбачається, що Департаментом майнової політики АТ «Укрзалізниця» за дорученням керівництва АТ «Укрзалізниця» розглянуто заяву від 19.02.2024 щодо можливості приватизації квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , зазначено, що квартира обліковується на балансі Виробничо-структурного підрозділу Одеська дирекція філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ «Укрзалізниця» та закріплена за Товариством на праві господарського відання.
Враховуючи те, що у АТ «Укрзалізниця» відсутні підрозділи, які здійснюють приватизацію житлового фонду в АТ «Укрзалізниця» відсутня можливість та правові підстави для здійснення операції з приватизації житла та надання погодження на такі дії.
Також зазначено у вказаній відповіді, що здійснення приватизації вищевказаної квартири можливо за умови передачі її до комунальної власності, роз`яснено що процедура розпорядження майном АТ «Укрзалізниця» здійснюється відповідно до вимог Порядку розпорядження майном АТ «Українська залізниця» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.11.2017 №1054, передача об`єктів житлового фонду та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність здійснюється за рішенням вищого органу управління, а саме загальних зборів, функції якого виконує Кабінет Міністрів України, відтак, як вказано у вищевказаній відповіді, після погодження питання щодо передачі та надходження відповідного рішення органу місцевого самоврядування Товариство здійснить всі заходи згідно із встановленим Порядком, оскільки згідно із п. 2 ст. 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», передача об`єктів державної в комунальну власність територіальних громад, сіл, селищ, міст, районів в містах, здійснюється за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено Законом.
Зі Зведеного переліку майна Одеської залізниці, що закріплюється за ПАТ «Українська залізниця» на праві господарського відання, затвердженого Міністром інфраструктури України у 2015 році, вбачається, що за інвентарним номером 511199 зазначено двокімнатну квартиру номер АДРЕСА_2 .
Інших письмових доказів матеріали цивільної справи не містять.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на тому, що судом першої інстанції не було враховано висновків Верховного Суду згідно яких тривале користування житлом є підставою для визнання права на приватизацію, навіть за відсутності ордера. Скаржник вважає, що відповідач умисно не створив орган приватизації, що на його думку суперечить положенням ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», адже відповідний орган приватизації має бути створений виключно товариством та не залежить від дій ОСОБА_1 .. Скаржник вважає, що прийняття відповідного рішення про приватизацію належить виключно до компетенції відповідача, у цьому випадку порушення прав позивача відбувається у формі відмови та бездіяльності відповідача у здійсненні особою права на приватизацію житлового приміщення. Тому, апелянт вважає, що якщо органи приватизації зволікають із винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити всіх визначених законом заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла в приватну власність позивача.
Дослідивши матеріали та обставини справи, колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, оскільки вони спростовуються встановленими судами обставинами, а за своєю суттю доводи скарги зводяться до висловлювання незгоди з оскаржуваним судом рішенням, а тому відхиляються судом з огляду на наступне.
Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а втручання публічної влади у здійснення цього права допускається у виключних випадах, в тому числі задля захисту прав та свобод інших осіб.
Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Згідно ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Частиною 3 ст. 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Відповідно до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року N 56, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), кімнат у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Склад документів і порядок їх оформлення при приватизації житла визначено пунктами 18 - 31 згаданого Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян.
Згідно із цими пунктами громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. При наявності у наймача або членів його сім`ї пільги на безоплатне одержання займаного житла незалежно від розміру загальної площі, до заяви додається відповідний документ (копія посвідчення, довідка та інше), що підтверджує право на пільгові умови приватизації. Згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. Також до заяви додається довідка з попереднього місця проживання (після 1992 року) щодо невикористаного права на безоплатну приватизацію житла.
У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року в справі №296/4642/19 вказано, що «у частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення №396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 в справі №200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18)».
Судом було встановлено, що ОСОБА_1 звертаючись із заявою до АТ «Укрзалізниця», посилався на обставини строку його праці в АТ, зазначив, що він працює в «Укрзалізниці» з 1983 року та на підставі Наказу начальника залізниці №26/ нок від 19.01.2011 року для його сім`ї у 2012 році була придбана квартира в АДРЕСА_3 , яка станом на 01 лютого 2024 року перебуває в господарському відданні АТ «Укрзалізниця» та обліковується на балансі Виробничого структурного підрозділу Одеська дирекція філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ Укрзалізниця».
У зазначеній заяві вказано, що починаючи з початку 2021 року, після його звернення до Регіональної філії «Одеська залізниця» з проханням про вирішення питання приватизації зазначеного вище житла для його сім`ї та його довгих листувань телефонних перемовин з фахівцями філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» його питання щодо приватизації досі не вирішено.
У відповідь на вказану заяву, Департамент майнової політики АТ «Укрзаліниця» повідомив ОСОБА_1 про те, що у АТ «Укрзалізниця» відсутні підрозділи, які здійснюють приватизацію житлового фонду в АТ «Укрзалізниця», відсутня можливість та правові підстави для здійснення операції з приватизації житла та надання погодження на такі дії, зазначено, що для вирішення питання заявника необхідно дотриматися вимог чинного законодавства щодо передачі державної власності у комунальну власність.
Наведене у відповіді позивач вважає відмовою йому у приватизації квартири, що спонукало останнього звернутися до суду з позовними вимогами про визнання його права на приватизацію.
В свою чергу, аналізуючи наведені вище вимоги законодавства про приватизацію, право на приватизацію у позивача наявне в силу закону і додаткового визнання не потребує, тому позовні вимоги в цій частині задоволення не потребують.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незастосування правової позиції Верховного Суду про те, що тривале користування житлом є підставою для визнання права на приватизацію, адже в даній справі відповідачем не заперечується право ОСОБА_1 на приватизацію житла, що неодноразово було зазначено представником АТ «Укрзалізниця». 
При цьому, суд зауважує, що ним під час розгляду цієї справи обставини відсутності органу приватизації у відповідача не підлягають дослідженню та їм не надавалась правова оцінка в силу вимог ч. 2 ст. 264 ЦПК України, яка визначає, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, оскільки такі вимоги – зобов`язання відповідача створити відповідний орган приватизації, позивачем суду не заявлялися.
Колегія суддів наголошує, що суд не може перебирати на себе функції органу приватизації та безпосередньо проводити приватизацію квартири.
Згідно з п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у додатку 2.
Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Громадянин подає до органів приватизації перелік документів, який визначений Положенням.
У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.
Аналіз вищевикладених норм права свідчить про те, що встановлене законом право громадянина на житло, у тому числі і на приватизацію житла гарантується державою і підлягає захисту у разі його порушення.
Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12.05.2021 у справі №750/2176/17.
Отже, право ОСОБА_1 на приватизацію не заперечується відповідачем, відомостей щодо звернень до будь-яких інших органів щодо питання приватизації житла, за результатами яких позивачем було отримано відмову, матеріали справи не містять.
Судом встановлено, що за результатами розгляду заяви, позивача було повідомлено про неможливість приватизації квартири, у зв`язку із відсутністю органу приватизації, що саме по собі не свідчить про відсутність такого права приватизації у позивача.
Разом з тим, розглядаючи вимогу позивача про зобов`язання АТ «Укрзалізниця» розглянути заяву про приватизацію житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції вірно встановив, що така позовна вимога також не потребує задоволення, оскільки, як вже було встановлено, позивач звернувся до відповідача із заявою про створення органу приватизації та прийняття заяви про приватизацію від 19.02.2024, на яку отримав відповідь від 07.03.2024 року. Тобто, вказана заява вже була розглянута відповідачем та відповідь на неї скерована до позивача.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Виходячи з зазначеної норми, підставою для звернення позивача з позовом до суду є порушені, невизнані або оспорювані його права, свободи чи законні інтереси будь-якою іншою особою.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02.10.2019 у справі №522/16724/16-ц.
З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що виходячи з предмета та підстав позову на позивача у цій справі покладено обов`язок доведення факту порушення його законного права неправомірними діями відповідача щодо приватизації квартири. Зокрема, наполягаючи на неправомірності відмови у приватизації займаної ним квартири, позивач мав довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України.
За таких обставин, доводи наведені у апеляційній скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, зазначені доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши вимоги заяви, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого, законного та справедливого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 березня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 11 червня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда