18.05.26
Справа № 744/135/26
Провадження № 2-а/744/15/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2026 року в місті Семенівка Чернігівської області Семенівський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючого – судді Гнипа О. І.,
при секретарі Кекух А. А.,
розглянувши адміністративну справу № 744/135/26 за позовом
позивача:  ІНФОРМАЦІЯ_1 
до
відповідача:  ОСОБА_1 
про
вимоги позивача: застосування судом тимчасового обмеження особи у праві керування транспортним засобом під час мобілізації,
у відкритому судовому засіданні, проведеному за участі представника позивача Єрмоленко О. С. (в режимі відеоконференції), а також за неприсутності відповідача,-

В С Т А Н О В И В:

За позовом сторона позивача просить застосувати судом тимчасове обмеження у праві керування транспортним засобом під час мобілізації до ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на строк до виконання або відкликання такої вимоги.
В обґрунтування заявлених позовних вимог сторона позивача у позові посилається на наступні обставини та підстави.
09 червня 2025 року позивач виявив, що відповідач перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_3 . 24 грудня 2025 року військовозобов`язаному відповідачу було сформовано повістку № 6161916 від 24.12.2025 про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_1 на 14 год. 00 хв. 06.01.2026 року. Повістка була сформована за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, з накладанням керівником (у тому числі відділу) районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на повістку кваліфікованого електронного підпису у день її формування, що, на думку позивача, відповідає пункту 30 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 (далі – Порядок № 560).
Позивач також спирається (як на довід для вирішення його позовних вимог) на пункт 34 Порядку № 560, згідно з яким повістка про виклик резервіста або військовозобов`язаного до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу може бути надіслана засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення на адресу його місця проживання після завершення 60 днів, відведених законодавством на уточнення своїх облікових даних. У разі неуточнення протягом 60 днів резервістом або військовозобов`язаним своєї адреси місця проживання повістка може надсилатися на його адресу зареєстрованого/задекларованого місця проживання. Згідно з інформацією з ЄДРПВР «Оберіг», на яку посилається позивач, відповідач не уточнив свої облікові дані у період з 18.05.2024 по 16.07.2024, після завершення 60 днів, відведених законодавством на уточнення своїх облікових даних, відтак повістка про виклик була надіслана йому на адресу зареєстрованого місця проживання, що була наявна у реєстрі, а саме: АДРЕСА_1 .
Зазначена повістка була надіслана відповідачу засобами поштового зв`язку 24.12.2025 рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення. Однак, поштове відправлення повернулося позивачу з проставленням 06.01.2026 відмітки пошти про «повернення» з причини «адресат відсутній за вказаною адресою». На зазначену дату (14 год. 00 хв. 06.01.2026) до органу ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідач не з`явився, про поважність причин своєї неявки не повідомив.
Позивач покликається на приписи пункту 41 Порядку № 560, відповідно до якого належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки є, у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку, день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи. Позивач також посилається на пункти 82 та 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, які регулюють порядок вручення листів з позначкою «Повістка ТЦК» та повернення їх до відправника з відповідними відмітками у разі відсутності адресата.
На переконання позивача, проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання прирівнюється законодавцем до належного повідомлення особи про виклик її до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, навіть незважаючи на те, що фактично особа може бути не ознайомлена із необхідністю явки. Сам по собі факт неотримання відповідачем поштової кореспонденції, надісланої йому на зареєстровану адресу місця проживання, не є, за позицією позивача, достатнім для висновку, що права військовозобов`язаного були порушені, а суб`єктивна сторона правопорушення відсутня. Нормами Порядку № 560 закладено презумпцію обізнаності військовозобов`язаного у разі надіслання повісток підрозділами ТЦК та СП за зареєстрованим (зазначеним військовозобов`язаним) місцем проживання.
На підтвердження своєї позиції позивач посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, згідно з якими направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, при цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Позивач також посилається на правову позицію Сьомого апеляційного адміністративного суду, висловлену у постанові по справі № 677/215/25 (дату постанови належним чином не зазначено).
Позивач вказує, що відповідач порушив вимоги частин першої та третьої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно з якими громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду; а також послався на конституційний обов`язок громадян щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, передбачений статтею 65 Конституції України та частиною першою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Поважних причин неприбуття, передбачених пунктом 23 Порядку № 560 (перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк; смерть його близького родича), відповідач, за твердженням позивача, не надав. У строк, передбачений пунктом 24 Порядку № 560 (не пізніше трьох днів від визначених у повістці дати і часу прибуття), відповідач також не повідомив про причини своєї неявки.
З огляду на вказані обставини, позивач посилається на статтю 283-2 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає, що у разі невиконання громадянином України у строки, встановлені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», вимоги територіального центру комплектування та соціальної підтримки про виконання обов`язку (обов`язків) військовозобов`язаним, резервістом територіальний центр комплектування та соціальної підтримки звертається до суду із позовною заявою про застосування судом тимчасового обмеження такої особи у праві керування транспортним засобом під час мобілізації.
Позивач також посилається на пункт 21 Порядку № 560, який встановлює обов`язки резервістів та військовозобов`язаних з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, а також на пункти 15 та 16 Порядку № 560 та пункт 56 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487, які регулюють процедуру взаємодії територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки з органами Національної поліції щодо адміністративного затримання та доставлення осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП).
Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», на яку посилається позивач, у разі невиконання під час мобілізації громадянином обов`язків, передбачених частинами першою, третьою статті 22 цього Закону, та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 210-1 КУпАП, керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки звертається до органів та підрозділів, що входять до системи поліції, щодо здійснення адміністративного затримання та доставлення такого громадянина. Позивач у позові звертає увагу суду на те, що ключовим поняттям у даній нормі Закону є поняття «вчинення» адміністративного правопорушення, передбаченого статтями 210, 210-1 КУпАП, а не «притягнутий» до адміністративної відповідальності.
З огляду на викладене, другим відділом ІНФОРМАЦІЯ_3 до органів Національної поліції було скеровано електронне звернення від 14.01.2026 №Е4406511, сформоване за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, щодо здійснення адміністративного затримання та доставлення відповідача до територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Листом від 21.01.2026 № 14589-2026 (отримано 22.02.2026) від Новгород-Сіверського районного відділу поліції позивачем було отримано письмову відповідь про неможливість здійснити адміністративне затримання та доставлення громадянина ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Зважаючи на отриману відповідь поліції, начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 23.01.2026 було підготовлено та надіслано відповідачу Вимогу про виконання обов`язку (обов`язків) військовозобов`язаними, резервістами № 1 від 23.01.2026 рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення (трекінг № 1540002064810) на адресу зареєстрованого місця проживання. Зазначена вимога повернулася до ІНФОРМАЦІЯ_3 03.02.2026 з відміткою пошти про відсутність адресата за вказаною адресою.
Позивач наводить доводи щодо застосування частини третьої статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно з якою днем вручення вимоги є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати вимогу чи відмітки про неможливість вручення вимоги особі з інших причин за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси.
При цьому позивач визнає, що чинний КУпАП не містить окремої норми, яка регулює усі питання та усі випадки належного вручення рекомендованої поштової кореспонденції, направленої ТЦК, не врученої адресату з незалежних причин, а тому, з посиланням на частину шосту статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, просить суд застосувати аналогію закону. На переконання позивача, при оцінці факту отримання відповідачем вимоги слід керуватися підходами, аналогічними тим, що застосовуються до оцінки належності вручення повістки, з урахуванням приписів пункту 82 Правил надання послуг поштового зв`язку. Згідно з практикою, на яку посилається позивач, примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «За закінченням терміну зберігання», «Адресат вибув», «Адресат відсутній» тощо, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть вважатися належними доказами отримання виклику, вимоги, повідомлення. На цій підставі позивач вважає відповідача таким, що отримав вимогу.
31.01.2026 другий відділ ІНФОРМАЦІЯ_3 рекомендованим поштовим відправленням надіслав до територіального сервісного центру МВС № 5945 запит щодо надання інформації про наявність у відповідача посвідчення на право керування транспортним засобом. Станом на дату подання позову відповіді надано не було (пізніше таку відповідь було надано, якою підтверджено у відповідача статус водія).
Враховуючи такі обставини, позивач, посилаючись на частину четверту статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно з якою у разі якщо громадянин добровільно протягом 10 календарних днів з дня вручення вимоги не виконав зазначеного у ній обов`язку (обов`язків), територіальний центр комплектування та соціальної підтримки звертається до суду з приводу тимчасового обмеження такого громадянина у праві керування транспортним засобом під час мобілізації, вважає, що станом на 14.02.2026 відповідач добровільно, протягом 10 календарних днів з дня отримання (вручення) вимоги, не виконав зазначеного у ній обов`язку, не з`явився до органу ІНФОРМАЦІЯ_3 , що, на думку позивача, є достатньою правовою підставою для задоволення заявлених позовних вимог.
Представник позивача за довіреністю Єрмоленко Олеся Степанівна (в режимі відеоконференції) у судовому засіданні позов підтримала повністю та пояснила про те, що, на її погляд, доводи, наведені у позовній заяві, є слушними.
Відповідач, ОСОБА_1 , у судове засідання не прибув, був повідомлений належним чином про дату, час і місце судового засідання через оголошення на веб-сайті Семенівського районного суду Чернігівської області, який входить до веб-порталу Судової влади України (а. с. 55), відзиву не подав, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, про причини неявки суд не сповістив.
Суд, заслухавши вступне слово та усні доводи представника позивача, дослідивши матеріали адміністративної справи та оцінивши надані стороною позивача докази у їх сукупності, дійшов наступних висновків.
Стаття 65 Конституції України встановлює, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно зі статтею 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. У практиці Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) сформовано усталений підхід, відповідно до якого положення статті 6 Конвенції щодо презумпції невинуватості поширюються не лише на класичні кримінальні справи, а й на адміністративно-деліктні провадження, які з огляду на критерії, сформульовані у рішенні ЄСПЛ у справі «Engel and Others v. the Netherlands» (рішення від 8 червня 1976 року, заяви № 5100/71, 5101/71, 5102/71, 5354/72, 5370/72), мають характер кримінальних у автономному значенні Конвенції. До таких справ ЄСПЛ, зокрема, у рішеннях у справах «Lutz v. Germany» (рішення від 25 серпня 1987 року, заява № 9912/82), «Ozturk v. Germany» (рішення від 21 лютого 1984 року, заява № 8544/79), відносить і справи про адміністративні правопорушення, які передбачають застосування заходів стягнення карального характеру. Такий же підхід щодо українського правового поля підтверджує й аналіз ЄСПЛ, наведений у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/04, рішення від 15 травня 2008 року), який є базовим стосовно застосування «критеріїв Енгеля» стосовно справ про адміністративні правопорушення, які розглядаються в Україні.
Принцип презумпції невинуватості в адміністративно-деліктному провадженні в деякій мірі перекликається з вимогами статті 251 КУпАП, згідно з яким обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.
Відповідно до статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у разі невиконання під час мобілізації громадянином обов`язків, передбачених частинами першою, третьою статті 22 цього Закону, та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки звертається до органів та підрозділів, що входять до системи поліції, щодо здійснення адміністративного затримання та доставлення такого громадянина до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
У разі отримання письмової відповіді про неможливість здійснити адміністративне затримання та доставлення громадянина до територіального центру комплектування та соціальної підтримки його керівник протягом п`яти днів з дня отримання такої відповіді надсилає такому громадянину в паперовій формі засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу його місцезнаходження, місця проживання чи перебування вимогу про виконання обов`язку (обов`язків) військовозобов`язаним, резервістом.
Згідно з частиною четвертою статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у разі якщо громадянин добровільно протягом 10 календарних днів з дня вручення вимоги не виконав зазначеного у ній обов`язку (обов`язків), територіальний центр комплектування та соціальної підтримки звертається до суду в порядку, встановленому законом, з приводу тимчасового обмеження такого громадянина у праві керування транспортним засобом під час мобілізації – на строк до виконання або відкликання такої вимоги.
Зі змісту наведених правових норм випливає, що звернення територіального центру комплектування та соціальної підтримки до суду з позовом про застосування тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом під час мобілізації є завершальним етапом певної процедури, кожен з елементів якої має самостійне правове значення та підлягає окремій перевірці. До числа таких елементів, які підлягають доказуванню позивачем у цій категорії справ, належать, зокрема: факт вчинення громадянином адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 210-1 КУпАП; неможливість здійснення органами та підрозділами поліції адміністративного затримання та доставлення такого громадянина до територіального центру комплектування та соціальної підтримки; належне вручення громадянину вимоги про виконання обов`язку (обов`язків) військовозобов`язаним, резервістом; факт невиконання громадянином у строк, передбачений законом, обов`язку, зазначеного у вимозі. Суд оцінює доведеність кожного з цих елементів.
За змістом частини першої статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» однією з підстав для звернення керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки до органів поліції щодо здійснення адміністративного затримання та доставлення громадянина до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, а в подальшому – й для надсилання такому громадянину вимоги про виконання обов`язку (обов`язків) військовозобов`язаним, є саме вчинення громадянином адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 210-1 КУпАП.
Згідно зі статтею 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Як зауважує сама сторона позивача у тексті позовної заяви, ключовим у частині першій статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» є саме поняття «вчинення» адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 210-1 КУпАП, а не «притягнення» до адміністративної відповідальності.
Разом з тим, така інтерпретація позивача не звільняє його від обов`язку довести в адміністративному провадженні в суді, що відповідач дійсно вчинив відповідне адміністративне правопорушення. Доведення факту вчинення особою адміністративного правопорушення передбачає надання конкретних доказів, які б у своїй сукупності дозволяли суду зробити висновок про наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 210-1 КУпАП, у діях відповідача.
З огляду на конституційний принцип презумпції невинуватості (стаття 62 Конституції України), положення пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та приведену вище усталену практику ЄСПЛ, суд не може покладати на відповідача обов`язок доведення своєї невинуватості. Натомість, саме на позивача, як на сторону, яка стверджує про вчинення відповідачем адміністративного правопорушення, покладається обов`язок довести цей факт належними та допустимими доказами. Разом з тим, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
При цьому суд констатує, що в матеріалах справи відсутні: копія протоколу про адміністративне правопорушення, складеного щодо відповідача за статтею 210-1 КУпАП; копія чинної постанови по справі про адміністративне правопорушення з формулюванням про визнання відповідача винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 210-1 КУпАП (при цьому суд наголошує, що за постановою може бути визнано особу винуватою, але не обов`язково притягнуто до адміністративної відповідальності, як стверджує позивач, а провадження у справі закрите, приміром, за спливом строків накладення адміністративного стягнення чи за інших нереабілітуючих обставин); інші належні докази, які б у сукупності підтверджували факт вчинення відповідачем зазначеного адміністративного правопорушення.
Суд звертає увагу на те, що сам по собі факт неотримання відповідачем повістки, повернутої з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», за неприсутності інших доказів, в тому числі тих, які б підтверджували умисний характер дій відповідача, не може бути визнаний достатнім для висновку про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 210-1 КУпАП. Висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення повинен ґрунтуватися на повному і об`єктивному з`ясуванні обставин справи, а не на припущенні, яке випливає лише з обставини повернення поштового відправлення.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту вчинення відповідачем адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 210-1 КУпАП, а відтак не у достатній мірі доведені правові підстави для констатації про нібито ігнорування відповідачем вимоги про виконання обов`язку (обов`язків) військовозобов`язаним, резервістом.
Окремою умовою застосування механізму, передбаченого статтею 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», є дотримання процедури взаємодії територіального центру комплектування та соціальної підтримки з органами поліції. Згідно з абзацом другим частини першої статті 27 цього Закону, необхідною передумовою для надсилання громадянину вимоги є отримання від органів поліції саме письмової відповіді про неможливість здійснити адміністративне затримання та доставлення такого громадянина.
Позивач у позовній заяві посилається на лист від Новгород-Сіверського районного відділу поліції від 21.01.2026 року № 14589-2026 як на доказ отримання письмової відповіді про неможливість здійснити адміністративне затримання та доставлення громадянина ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Разом з тим, додані до позову матеріали вказують на той факт, що зі змісту відповіді поліції (а. с. 18) слідує, що поліцією лише продовжується проведення відповідних заходів щодо встановлення місцеперебування особи, та при встановленні такого місцеперебування ІНФОРМАЦІЯ_4 буде повідомлено додатково.
Така відповідь органу поліції за своїм змістом не є відповіддю про остаточну, безумовну неможливість здійснити адміністративне затримання та доставлення відповідача, а свідчить про продовження органом поліції відповідних заходів, спрямованих на встановлення місцеперебування особи. Зміст такої відповіді не дозволяє зробити висновок про вичерпання поліцією усіх можливостей щодо здійснення адміністративного затримання та доставлення відповідача. Більше того, позивачем не з`ясовано та суду не надано даних про те, які на даний час є результати заходів, які продовжуються органами поліції, чи встановлено місцеперебування відповідача, чи припинено відповідні заходи. У позивача була процесуальна можливість звернутися до органів поліції з відповідним запитом та надати суду інформацію про поточний стан цих заходів, однак цього зроблено не було.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності необхідної правової умови, передбаченої абзацом другим частини першої статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», для надсилання відповідачу вимоги про виконання обов`язку (обов`язків) військовозобов`язаним, резервістом.
Особливого значення для правильного вирішення справи набувають також виключні обставини, пов`язані з місцем проживання відповідача та запровадженим у відношенні відповідної території режимом обов`язкового відселення.
Згідно з рішенням Ради оборони Чернігівської області від 29.12.2025 № 43 провадиться обов`язкове відселення жителів з низки населених пунктів Чернігівської області, до числа яких входить і населений пункт, в якому зареєстроване місце проживання відповідача (село Тимоновичі). Зазначене рішення є загальновідомим фактом, який не потребує доказування у розумінні статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.
Крім того, Семенівська міська територіальна громада Новгород-Сіверського району Чернігівської області, до якої входить населений пункт зареєстрованого місця проживання відповідача, віднесена до території зони активних бойових дій, на якій функціонують державні електронні інформаційні ресурси, згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786 (зі змінами).
Аналіз послідовності подій у справі у співставленні з моментом запровадження режиму обов`язкового відселення дозволяє зробити такі висновки. Повістка про виклик відповідача була сформована та направлена позивачем 24.12.2025 року, тобто до прийняття Радою оборони Чернігівської області рішення від 29.12.2025 № 43 про обов`язкове відселення. Однак відмітка органу поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» на поштовому відправленні з повісткою була проставлена та повістка повернулася до позивача 06.01.2026 року, тобто вже після прийняття рішення про обов`язкове відселення (примусової евакуації), а отже – в умовах, коли відповідач, за рішенням компетентного органу, підлягав обов`язковому відселенню із зареєстрованого місця проживання. Саме на день проставлення зазначеної відмітки (06.01.2026), за позицією позивача із посиланням на пункт 41 Порядку № 560, відповідач має вважатися належним чином оповіщеним про виклик. Проте, на цю дату відповідач за актами органів влади вже підлягав обов`язковому відселенню.
Що ж стосується вимоги про виконання обов`язку (обов`язків) військовозобов`язаними, резервістами № 1 від 23.01.2026, то і її направлення (23.01.2026), і повернення з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою (03.02.2026) відбулися повністю в період дії рішення Ради оборони Чернігівської області від 29.12.2025 № 43 про обов`язкове відселення жителів відповідного населеного пункту. Тобто і на дату направлення вимоги, і на дату повернення поштового відправлення з вимогою, з посиланням на яку позивач просить визнати відповідача таким, що отримав вимогу, але відповідач за актами органів влади підлягав обов`язковому відселенню.
Позивачем не надано суду жодних даних про те, чи проживав фактично відповідач за зареєстрованим місцем проживання на час направлення повістки, на час повернення поштового відправлення з повісткою, на час направлення вимоги та на час повернення поштового відправлення з вимогою; чи дотримався відповідач вимог рішення Ради оборони Чернігівської області від 29.12.2025 № 43 щодо обов`язкового відселення; чи відома позивачу інша адреса фактичного перебування відповідача. Не надано також даних про вжиття позивачем заходів з оповіщення відповідача в інший спосіб, аніж шляхом надіслання поштової кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання у населеному пункті, з якого провадиться обов`язкове відселення, позаяк така ситуація є винятковою.
Презумпція обізнаності військовозобов`язаного про надіслання поштової кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання, на яку посилається позивач (з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 та на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду у справі № 677/215/25), не є абсолютною та підлягає застосуванню з урахуванням усіх обставин конкретної справи, у тому числі – обставин, які стосуються можливості особи фактично перебувати за відповідною адресою та отримувати поштову кореспонденцію. Зазначена презумпція має застосовуватися також в аспекті наявних у позивача та/або таких, що мали бути встановлені позивачем, даних про запровадження щодо території зареєстрованого місця проживання військовозобов`язаного режиму обов`язкового (примусового) відселення жителів. У ситуації, коли уповноваженим органом влади прийнято рішення про обов`язкове відселення жителів відповідного населеного пункту, припущення про те, що особа має реальну можливість отримувати поштову кореспонденцію за зареєстрованим місцем проживання у такому населеному пункті, втрачає свою фактичну основу.
В умовах, коли територія, на якій розташоване зареєстроване місце проживання особи, віднесена до зони активних бойових дій, з якої провадиться обов`язкове відселення жителів за рішенням компетентного органу, а сама особа за актами органів влади підлягає такому відселенню, презумпція обізнаності військовозобов`язаного у разі надсилання повісток та вимог за зареєстрованим місцем проживання не може застосовуватися в той же спосіб, як вона застосовується щодо територій, на яких не ведуться бойові дії та не запроваджено обов`язкового відселення. У таких випадках добросовісне виконання територіальним центром комплектування та соціальної підтримки своїх повноважень передбачає необхідність здійснення додаткових заходів, спрямованих на встановлення фактичного місця перебування військовозобов`язаного, та використання інших (не заборонених законом), способів повідомлення особи.
З огляду на викладене суд констатує, що ані станом на 06.01.2026 року (день повернення повістки з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою»), ані станом на 03.02.2026 року (день повернення вимоги з аналогічною відміткою) у позивача не було об`єктивних підстав для застосування презумпції обізнаності відповідача про надіслану кореспонденцію, оскільки на обидві ці дати відповідач за актами органів влади підлягав обов`язковому відселенню із зареєстрованого місця проживання, а позивачем не доведено вжиття будь-яких заходів для встановлення фактичного місцеперебування відповідача в умовах запровадженого режиму обов`язкового відселення.
Окремої оцінки потребує позиція позивача про застосування за аналогією приписів пункту 41 Порядку № 560 до правовідносин з вручення вимоги.
Згідно з частиною третьою статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» днем вручення вимоги є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати вимогу чи відмітки про неможливість вручення вимоги особі з інших причин за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси.
Позивач посилається на застосування за аналогією приписів пункту 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, які встановлюють підстави визнання військовозобов`язаного належним чином оповіщеним про виклик за повісткою. Разом з тим, повістка про виклик резервіста або військовозобов`язаного та вимога про виконання обов`язку (обов`язків) військовозобов`язаним, резервістом – це два різних правових інструменти, кожен з яких має самостійну правову природу, самостійні правові наслідки та регулюється окремими нормами законодавства. Положення Порядку № 560 регулюють процедуру оповіщення військовозобов`язаних саме повісткою про виклик. Питання вручення вимоги регулюються частиною третьою статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а отже відсутні підстави для застосування правових норм щодо вручення вимоги за аналогією до правовідносин щодо вручення повістки.
Позивач у позовній заяві обмежується лише посиланням на можливість застосування за аналогією, проте не наводить достатніх правових підстав для такого застосування. Зокрема, не аргументовано, чому правова конструкція пункту 41 Порядку № 560 щодо повістки повинна бути поширена на вручення вимоги, а також не доведено наявності прогалини у правовому регулюванні, яка обумовлювала б необхідність застосування аналогії закону у розумінні частини шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.
Більше того, навіть якби суд вважав за можливе застосовувати правові підходи, аналогічні підходам до оцінки належності вручення повістки, до оцінки належності вручення вимоги, у даному конкретному випадку відповідні підходи не могли б бути застосовані, враховуючи встановлені вище обставини щодо обов`язкового відселення з населеного пункту за зареєстрованим місцем проживання відповідача за рішенням Ради оборони Чернігівської області від 29.12.2025 № 43 та віднесення території громади до вказаної зони активних бойових дій. Повернення поштового відправлення з вимогою з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» за зареєстрованим місцем проживання відповідача 03.02.2026, тобто в період дії рішення про обов`язкове відселення, за відсутності інших доказів, які б підтверджували факт обізнаності відповідача про надіслання йому вимоги, не може бути визнане належним врученням вимоги у розумінні частини третьої статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Підсумовуючи викладене, суд констатує, що позивачем не доведено сукупності правових умов, передбачених статтею 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які б давали підстави для застосування до відповідача тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом під час мобілізації. Зокрема, позивачем не підтверджено вчинення відповідачем адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 210-1 КУпАП, з урахуванням принципу презумпції невинуватості, закріпленого у статті 62 Конституції України, пункті 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеній практиці ЄСПЛ. Позивачем не доведено наявності остаточної неможливості здійснення органами поліції адміністративного затримання та доставлення відповідача до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, з огляду на те, що відповідні заходи поліцією продовжуються. Позивачем не з`ясовано та не доведено факту фактичного проживання відповідача за зареєстрованим місцем проживання з урахуванням обставин запровадженого режиму обов`язкового відселення жителів відповідного населеного пункту. Позивачем не доведено належного вручення відповідачу вимоги про виконання обов`язку (обов`язків) військовозобов`язаним, резервістом за приведених обставин.
За такої ситуації позов ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволенню не підлягає.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 7, 9, 72, 73, 77, 90, 139, 241–246, 250, 255, 283-2, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, статтею 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», статтею 62 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд, –

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про застосування судом тимчасового обмеження особи у праві керування транспортним засобом під час мобілізації – відмовити повністю з усіх заявлених вимог.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі в п`тнадцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Учасники справи:
Позивач: ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце знаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Суддя: О. І. Гнип