Номер провадження 2/754/2734/26
Справа №754/6775/25
РІШЕННЯ 
Іменем України

07 травня 2026 року Деснянський районний суд м.Києва у складі:
головуючого судді    Зотько Т.А.,
за участю секретаря судового засідання Юхименко А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків завданих майну фізичної особи,

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування збитків завданих майну фізичної особи у загальному розмірі 291 793, 00 грн., посилаючись на той факт, що з відповідачкою вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 28.10.2019 року. Під час шлюбу сторонами було придбано нерухоме майно, в тому числі квартира АДРЕСА_1 . Згідно рішення Ірпінського міського суду Київської області від 04.07.2023 за позивачем було визнано право власності на частку вищевказаної квартири. Разом з тим, відповідачка з 28.10.2019 перешкоджала позивачу користуватись належним йому на праві власності майном, що призвело до спричинення матеріальних збитків у загальному розмірі 291 793, 00 грн.. Оскільки вирішити даний спір мирним шляхом не вбачається за можливе, позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом та просив суд про його задоволення.
Ухвалою суду від 07.05.2025 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків.
Позивачем на виконання ухвали суду у встановлені суддею строки, було усунуто зазначені судом недоліки.
Ухвалою судді від 21.05.2025 було відкрито провадження у вказаній справі, з призначенням розгляду справи у підготовчому засіданні. 
23.07.2025 на адресу суду від представника відповідачки - адвоката Левочко Я.А. надійшов відзив на позов, згідно з яким проти позовних вимог категорично заперечував, зауважив суду, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спричинених йому збитків. Квартира дійсно здавалась в оренду, однак ще до того часу поки сторони не розлучились, при цьому орендарка сплачувала виключно комунальні послуги. В подальшому саме позивач насильно її виселив і за фактом його протиправних дій здійснювалась відповідна перевірка. Враховуючи той факт, що позивачем не було доведено, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи , однак не отримав їх виключно через неправомірні дії відповідачки, а тому представник просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Крім того, від представника позивача - адвоката Денисюка О.І. та представника відповідачки - адвоката Левочко Я.А. на адресу суду надійшли клопотання про витребування оригіналу договору оренди квартири (житлового приміщення) по АДРЕСА_2 для огляду в судовому засіданні.
Згідно ухвали суду від 22.12.2025 вказані клопотання були задоволені судом та витребувані письмові докази.
З моменту постановлення вказаної ухвали та станом на час ухвалення рішення суду, оригінальний примірник договору оренди квартири (житлового приміщення) по АДРЕСА_2 від 28.06.2019 для огляду в судовому засіданні, суду надано не було.
У судовому засіданні представник позивача - адвокат Денисюк О.І. вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі, надаючи пояснення посилався на обставини, викладені у позові та поданих до суду по суті спору заявах.
Представник відповідачки - адвокат Левочко Я.А. просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, надаючи пояснення, посилалась на обставини, викладені у відзиві та поданих до суду по суті спору заявах.
Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов наступних висновків.
Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 28.10.2019 року. 
Під час шлюбу сторонами було придбано рухоме та нерухоме майно, в тому числі спірна квартира АДРЕСА_1 . 
Згідно рішення Ірпінського міського суду Київської області від 04.07.2023 за позивачем було визнано право власності на частку вищевказаної квартири АДРЕСА_1 . Вказане рішення набуло чинності від 04.08.2023.
Як вбачається зі Звіту про оцінку об`єкту: Збитки (упущена вигода) від використання об`єкта:  частини квартири АДРЕСА_1 за період 28.10.2019 - 30.01.2024 склали 291 793,00 грн..
Згідно постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 30.01.2024, приватним виконавцем було описано та арештовано частину квартири АДРЕСА_1 , відповідальним зберігачем вказаного майна призначено ОСОБА_1 ..
З матеріалів справи убачається, що 31.05.2020 зі служби 102 надійшло повідомлення про те, що 31.05.2020 о 17.26 за адресою квартира АДРЕСА_1 заявник повідомив про проникнення до його квартири сторонніх осіб та зміну замків.
Позивач ОСОБА_1 звертався до Деснянського УП ГУНП у м.Києві 06.02.2024 з клопотанням про здійснення процесуальних дій з підстави вчинення кримінального правопорушення фізичними особами, які 23.01.2024 незаконним шляхом проникли до квартири.
Як вбачається з копії Договору оренди квартири (житлового приміщення) від 28.06.2019, вказаний договір був укладений між відповідачкою та ОСОБА_3 строком на 11 місяців, розмір місячної орендної плати склав 7 000,00 грн..
Строк дії договору - це період часу, протягом якого сторони мають право здійснювати свої права та виконувати зобов`язання за угодою. 
Таким чином, відповідно до умов, викладених у наданій суду копії договору від 26.06.2019, термін дії вказаного договору сплинув 28.05.2020.
Доказів того, що термін дії вказаного договору в подальшому був подовженим, суду не надано.
Як зазначив суду представник відповідачки - адвокат Левочко Я.А., відповідачка не заперечує того, що квартира АДРЕСА_3 дійсно здавалася в оренду, проте, за згодою сторін наймач ( ОСОБА_3 ) сплачувала лише комунальні послуги. Квартира почалася здаватися в оренду ще за час перебування у шлюбі з позивачем. Весь час, поки позивач насильно не виселив ОСОБА_3 з квартири та не викрав належні останній документи, та речі, за фактом протиправних дій якого проводилася перевірка працівниками Деснянського РУ ГУ НП в м. Києві, він знав що квартира здається в оренду та проти цього не заперечував.
Дослідивши надану суду представником позивача роздруківку з мобільного телефону, з абонентом « ОСОБА_4 …» судом встановлено, що 16 грудня (рік не відображено) дана особа повідомила, що надісланого їй попереднього примірника договору, нею не знайдено, тому вона знайшла в інтернеті інший та заповнила його самостійно, використавши дані з попереднього договору.
Таким чином, з аналізу вказаної переписки суд дійшов висновку, що надіслана фотокопія примірника договору оренди квартири, який був наданий позивачем суду, був самостійно заповнений абонентом « ОСОБА_4 …» з використанням даних з попереднього договору.
Оригінальний примірник договору оренди квартири (житлового приміщення) по АДРЕСА_2 від 28.06.2019 для огляду в судовому засіданні, суду надано не було.
Представник відповідачки - адвокат Левочко Я.А. зазначив суду, що відповідачка вказаний договір від 28.06.2019 не підписувала та не має його примірника.
Відповідно до вимог ст..22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливо б було відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням».
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов`язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема у вигляді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини.
На підтвердження завданого збитку, позивач надав суду Звіт про оцінку об`єкту: Збитки (упущена вигода) від використання об`єкта:  частини квартири АДРЕСА_1 за період 28.10.2019 - 30.01.2024 склали 291 793,00 грн..
Разом з тим, з копії рішення Ірпінського міського суду Київської області від 04.07.2023 вбачається, що за позивачем було визнано право власності на частку вищевказаної квартири АДРЕСА_1 . Вказане рішення набуло чинності від 04.08.2023.
Таким чином, суд приходить до висновку, що право позивача на спірне майно та на використання вказаного майна з метою отримання будь-якого матеріального блага, виникло саме з дати набрання вказаним рішенням суду чинності, тобто з 04.08.2023.
Разом з тим, доказів того, що відповідачкою було подовжено строк дії договору оренди квартири (житлового приміщення) по АДРЕСА_2 від 28.06.2019, або укладено новий договір, стороною позивача суду надано не було.
Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частини 1-4 ст. 12 ЦПК України). 
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як роз`яснено у п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами спричинення йому збитків з боку відповідачки, відтак відсутні підстави для задоволення вимог позивача.
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відсутні підстави для відшкодування позивачу понесених ним судових витрат.
На підставі викладеного та керуючись ст..129 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 22, 1166, ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 14, 76-82, 95, 141, 178, 258, 259, 264, 265, 280 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:

Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків завданих майну фізичної особи- залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Дані позивача:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; адреса для листування: АДРЕСА_5 . 
Дані відповідачки: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення суду виготовлено 27.05.2026.

Суддя:         Т.А.Зотько