КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 травня 2026 року м. Київ справа №320/18595/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Парненко В.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Інспектора з благоустрою сьомого відділу контролю за благоустроєм управління (інспекції) контролю за благоустроєм Департаменту територіального контролю міста Києва Марченко М.А., Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправними та скасування припису і протоколу, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Інспектора з благоустрою сьомого відділу контролю за благоустроєм управління (інспекції) контролю за благоустроєм Департаменту територіального контролю міста Києва Марченко М.А., Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому просить суд:
визнати протиправними та скасувати Припис №202509534 від 25.03.2025 року та Протокол про адміністративне правопорушення №2025001085, що складені і підписані інспектором з благоустрою Марченко М.А., який є службовою особою Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (ідентифікаційний код юридичної особи: 34926981);
визнати дії інспектора з благоустрою Марченко М.А., як суб`єкта владних повноважень і представника Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), протиправними і зобов`язати Інспектора та Департамент територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (ідентифікаційний код юридичної особи: 34926981) утриматися від вчинення дій, спрямованих на демонтаж чи замовлення демонтажу воріт, розміщених в арці житлового багатоповерхового будинку №29-Б по вулиці Воздвиженська у місті Києві.
В обґрунтування вимог позову позивач зазначає, що припис №202509534 від 25.03.2025 року та протокол про адміністративне правопорушення №2025001085 винесені Інспектором з благоустрою Марченко М.А. без належних правових підстав, з перевищенням наданих законом повноважень та за відсутності будь-якого факту порушення правил благоустрою міста Києва. Позивач зазначає, що ворота, розміщені в арці житлового будинку №29-Б по вул. Воздвиженській у місті Києві, не є тимчасовою спорудою чи малою архітектурною формою у розумінні законодавства про благоустрій, а є невід`ємною конструктивною частиною житлового будинку, передбаченою проєктною документацією забудовника та змонтованою ще на етапі будівництва житлового комплексу. Позивач наголошує, що аналогічні ворота наявні в інших будинках кварталу, однак жодних приписів щодо їх демонтажу органом місцевого самоврядування не виносилося, що, на думку позивача, свідчить про вибірковість дій відповідача та їх суб`єктивний характер. Також позивач звертає увагу суду на те, що припис фактично містить суперечливі відомості щодо адреси об`єкта, оскільки в тексті припису зазначено будинок №29-А, тоді як сам припис наклеєно на ворота будинку №29-Б, що, на переконання позивача, робить неможливим його виконання та свідчить про невизначеність предмета владного припису. Окрім цього, позивач вважає, що ані Закон України «Про благоустрій населених пунктів», ані Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» не наділяють Департамент територіального контролю міста Києва повноваженнями виносити обов`язкові приписи щодо демонтажу об`єктів нерухомого майна, а тому винесення спірного припису є проявом самоуповноваження органу місцевого самоврядування. 
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду справа №320/18595/25 передана до розгляду судді Парненко В.С.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №320/18595/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
В матеріалах справи наявні:
-відзив на позовну заяву, згідно якого відповідачі проти задоволення позову заперечували та зазначали, що Департамент територіального контролю міста Києва та інспектори з благоустрою діють у межах повноважень, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про столицю України – місто-герой Київ», Законом України «Про благоустрій населених пунктів», а також Правилами благоустрою міста Києва, затвердженими рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051. Відповідач зазначив, що відповідно до статті 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» ворота прямо віднесені законодавцем до малих архітектурних форм, а тому на них поширюються положення Правил благоустрою міста Києва щодо порядку розміщення та демонтажу таких об`єктів. Відповідач наголошував, що під час проведення перевірки було встановлено факт самовільного розміщення відповідної конструкції без дозвільної документації, у зв`язку із чим інспектором на законних підставах винесено припис із вимогою усунути порушення, а після невиконання припису складено протокол про адміністративне правопорушення за статтею 152 КУпАП. Також відповідач звертав увагу суду на те, що формальні недоліки оформлення припису не можуть бути безумовною підставою для його скасування, оскільки не впливають на сам факт виявленого порушення правил благоустрою. Крім того, відповідач вказував, що вимоги позивача щодо притягнення посадових осіб до відповідальності, винесення окремої ухвали та зобов`язання утриматися від «переслідування мешканців» не відповідають способам судового захисту, визначеним процесуальним законом. 
-відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої позивач підтримав доводи позовної заяви та зазначив, що відповідач помилково ототожнює ворота житлового будинку із малою архітектурною формою або тимчасовою спорудою для здійснення підприємницької діяльності. Позивач повторно наголосив на відсутності в органу місцевого самоврядування визначених законом повноважень щодо винесення обов`язкових приписів про демонтаж об`єктів. Також позивач вказував, що припис не відповідає вимогам Правил благоустрою міста Києва, оскільки не містить належної ідентифікації особи, якій він адресований, містить суперечності щодо адреси об`єкта, а також був фактично наклеєний на ворота без вжиття заходів щодо встановлення власника об`єкта. 
-заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, згідно яких відповідач повторно наголосив на законності своїх дій та зазначав, що представник позивача неправильно тлумачить положення законодавства у сфері благоустрою. Відповідач зазначив, що обсяг повноважень Департаменту прямо випливає із системного аналізу Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про столицю України – місто-герой Київ», Закону України «Про благоустрій населених пунктів» та Правил благоустрою міста Києва. Також відповідач звернув увагу на те, що спірний припис містить усі необхідні реквізити та відповідає формі, визначеній Правилами благоустрою міста Києва, а виявлені позивачем неточності не є істотними порушеннями, які могли б бути самостійною підставою для його скасування. 
- додаткові пояснення, згідно яких позивач зазначив, що відповідач фактично не довів наявності будь-якого порушення правил благоустрою, оскільки разом із позовом подано технічну документацію, яка підтверджує законність встановлення воріт. Позивач також наголосив, що відповідач, обґрунтовуючи свої дії, фактично посилається не на порушення правил благоустрою, а на ймовірне порушення правил пожежної безпеки, хоча органи місцевого самоврядування не наділені повноваженнями здійснювати контроль у сфері пожежної безпеки. Крім того, позивач повторно звернув увагу суду на невизначеність спірного припису в частині адреси об`єкта та неможливість його фактичного виконання. 
Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
25.03.2025 головним спеціалістом – інспектором з благоустрою Департаменту територіального контролю міста Києва Марченко М.А. проведено перевірку дотримання правил благоустрою у частині розміщення воріт в арці житлового будинку по вул. Воздвиженській у місті Києві, за результатами якої винесено припис №202509534 із вимогою усунення виявлених порушень шляхом демонтажу воріт та надання відповідної документації. 
У подальшому, у зв`язку із невиконанням зазначеного припису, відповідачем складено протокол про адміністративне правопорушення №2025001085 за ознаками правопорушення, передбаченого статтею 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 140 Конституції України та статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до власних (самоврядних) повноважень виконавчих органів міських рад належить, зокрема, організація благоустрою населених пунктів, здійснення контролю за станом благоустрою, організація озеленення, охорони зелених насаджень та створення місць відпочинку громадян.
Пунктом 2 частини першої статті 22 Закону України «Про столицю України – місто-герой Київ» визначено, що Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація у межах своєї компетенції мають право встановлювати порядок утримання та експлуатації об`єктів, розташованих у місті, правила благоустрою, а також визначати особливості використання території міста Києва.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» благоустрій населених пунктів являє собою комплекс робіт та заходів, спрямованих на належне утримання території населеного пункту, забезпечення санітарного та естетичного стану територій, створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.
Згідно зі статтею 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою належить, зокрема, здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до об`єктів благоустрою належать території загального користування, прибудинкові території, а також інші території в межах населеного пункту.
Частиною другою статті 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» встановлено, що до малих архітектурних форм належать, серед іншого, огорожі, ворота та грати.
Статтею 34 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що правила благоустрою території населеного пункту є нормативно-правовим актом, яким визначаються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту, порядок здійснення благоустрою та утримання територій, порядок розміщення малих архітектурних форм, а також порядок здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою.
Рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051 затверджено Правила благоустрою міста Києва.
Відповідно до положень розділу І Правил благоустрою міста Києва тимчасова споруда є спорудою функціонального або декоративно-технологічного призначення, яка виготовляється з полегшених конструкцій та встановлюється без улаштування фундаменту.
Підпунктом 13.3.1 пункту 13.3 Правил благоустрою міста Києва визначено, що у разі виявлення самовільно розміщених (встановлених) малих архітектурних форм уповноважені особи Департаменту вносять припис власнику (користувачу або особі, яка здійснила встановлення) з вимогою усунення порушень шляхом проведення демонтажу.
Згідно з пунктом 20.2.1 Правил благоустрою міста Києва у приписі зазначаються дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка склала припис, відомості про особу, на яку складений припис, а також вимоги щодо усунення порушення.
Також вказаними Правилами передбачено, що припис повинен містити чіткі та зрозумілі відомості щодо об`єкта, відносно якого його винесено, та бути придатним до виконання особою, якій він адресований.
Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративні суди перевіряють, чи прийняті рішення суб`єкта владних повноважень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, чи є вони обґрунтованими, безсторонніми, добросовісними, пропорційними та такими, що відповідають принципу правової визначеності.
За змістом статей 72–77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обов`язок доведення правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається саме на такого суб`єкта владних повноважень.
Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінюючи доводи сторін та досліджені у справі докази у їх сукупності, суд виходить із того, що сам по собі довід позивача про повну відсутність у відповідача повноважень у сфері благоустрою є необґрунтованим.
Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що виконавчі органи місцевого самоврядування наділені повноваженнями щодо здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою та реагування на виявлені порушення шляхом внесення відповідних приписів.
Так само суд критично оцінює твердження позивача про неможливість застосування до спірних воріт законодавства у сфері благоустрою, оскільки положення частини другої статті 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» прямо відносять ворота до малих архітектурних форм.
Разом із тим суд враховує, що навіть за наявності у суб`єкта владних повноважень компетенції на прийняття відповідного рішення таке рішення повинно відповідати критеріям обґрунтованості, чіткості та правової визначеності.
Суд звертає увагу, що індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень повинен бути сформульований таким чином, щоб особа могла чітко зрозуміти якого саме об`єкта він стосується, які саме дії повинні бути виконані, у який строк і якою особою.
Натомість із матеріалів справи вбачається, що спірний припис дійсно містить суперечливі відомості щодо об`єкта, відносно якого його винесено.
Так, у тексті припису зазначено вимогу щодо демонтажу воріт за адресою: вул. Воздвиженська, 29-А, тоді як фактично припис було розміщено на воротах будинку №29-Б, що сторонами у справі не заперечується.
Суд вважає, що вказана невідповідність не є суто формальним недоліком оформлення документа, оскільки фактично унеможливлює однозначне встановлення об`єкта владного впливу та створює невизначеність щодо того, які саме ворота підлягають демонтажу.
Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачем було достеменно встановлено власника або користувача об`єкта, відносно якого винесено припис, попри те, що відповідач мав можливість здійснити відповідні дії.
Суд враховує, що принцип правової визначеності є складовою принципу верховенства права та передбачає обов`язок суб`єкта владних повноважень формулювати свої рішення чітко, недвозначно та таким чином, щоб їх зміст не допускав множинного трактування.
Суд акцентує увагу, що недотримання суб`єктом владних повноважень вимог щодо визначеності та зрозумілості індивідуального акта може бути самостійною підставою для визнання такого акта протиправним, оскільки особа не повинна нести негативні наслідки неоднозначності владного рішення.
Водночас суд не бере до уваги доводи позивача щодо наявності корупційної складової у діях відповідача, вибіркового переслідування мешканців будинку та незаконного втручання у діяльність органів місцевого самоврядування, оскільки такі твердження не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні статей 72– 77 Кодексу адміністративного судочинства України та ґрунтуються виключно на припущеннях позивача.
Так само суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у частині зобов`язання відповідачів утриматися від незаконного переслідування мешканців будинку та від вчинення дій, спрямованих на демонтаж воріт.
Суд зазначає, що відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України особа має право звернутися до адміністративного суду за захистом уже порушених прав, свобод чи інтересів.
Водночас заявлена позивачем вимога фактично спрямована на заборону відповідачам у майбутньому вчиняти невизначене коло дій та здійснювати свої владні повноваження у сфері благоустрою, що не узгоджується із завданням адміністративного судочинства та виходить за межі повноважень суду.
Крім того, формулювання «незаконне переслідування мешканців будинку» є оціночним, не містить конкретизації дій, які суд мав би заборонити відповідачам, а тому таке судове рішення не відповідало б критеріям визначеності та можливості виконання.
Щодо вимоги про постановлення окремої ухвали суд зазначає, що відповідно до статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України постановлення окремої ухвали є правом суду, а не його обов`язком.
При цьому підставою для постановлення окремої ухвали є встановлення судом під час розгляду справи порушень закону, причин та умов, що сприяли таким порушенням.
Однак під час розгляду даної справи судом не встановлено таких очевидних та безумовних порушень закону з боку відповідачів, які б потребували окремого реагування суду шляхом постановлення окремої ухвали.
Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування протоколу про адміністративне правопорушення №2025001085 суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 20 Кодексу адміністративного судочинства України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності. 
Судом встановлено, що однією із заявлених позовних вимог у даній справі є вимога про визнання протиправним та скасування протоколу про адміністративне правопорушення №2025001085, складеного за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Таким чином, спір у вказаній частині безпосередньо пов`язаний із процедурою притягнення особи до адміністративної відповідальності та стосується процесуальних дій суб`єкта владних повноважень у межах провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що справи, пов`язані із рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень у межах провадження про адміністративне правопорушення, підлягають розгляду місцевими загальними судами як адміністративними судами відповідно до спеціальних правил предметної юрисдикції, визначених статтею 20 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Отже, розгляд вимог щодо правомірності складення протоколу про адміністративне правопорушення не належить до юрисдикції окружного адміністративного суду.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. 
Згідно із частиною першою статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ. 
За наведених обставин провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування протоколу про адміністративне правопорушення №2025001085 підлягає закриттю.
При цьому суд роз`яснює позивачеві, що розгляд справ щодо рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності віднесений до юрисдикції місцевих загальних судів як адміністративних судів.
За наведених обставин у сукупності суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування припису №202509534 від 25.03.2025, тоді як у решті позовних вимог належить відмовити, а провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування протоколу про адміністративне правопорушення №2025001085 — закрити.
Інші доводи сторін висновків суду по суті спору не змінює.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем під час розгляду справи було сплачено судовий збір на суму 3875,84 грн. 
Враховуючи, що основна позовна вимога про скасування припису підлягає задоволенню, тоді як провадження у частині вимог щодо протоколу закрито, а в іншій частині позову відмовлено, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового стягнення на користь позивача судового збору у розмірі 1937,92 грн.
Керуючись статтями 2-10, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Інспектора з благоустрою сьомого відділу контролю за благоустроєм управління (інспекції) контролю за благоустроєм Департаменту територіального контролю міста Києва Марченко М.А., Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправними та скасування припису і протоколу, зобов`язання вчинити дії, – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати припис №202509534 від 25.03.2025.
Провадження в частині вимог позову про визнання протиправним та скасування Протоколу про адміністративне правопорушення №2025001085 – закрити.
В іншій частині вимог позову відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1937,92 грн.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.