Справа №592/2620/26 	
Номер провадження 22-ц/816/2155/26 	
Категорія - 39 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Нестеренка М.В. (суддя-доповідач), суддів: Сидоренко А.П., Сізова Д.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 березня 2026 року, у складі судді Катрич О.М., ухваленого у місті Суми, повне судове рішення складене 24 березня 2026 року
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юрспецфінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції 
Представниця позивача звернулася до суду з позовом, зазначивши, що 02 грудня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №014/380805/82/742096, за яким банк надав кредит, а позичальник зобов`язався його повернути з відсотками та іншими платежами на визначених умовах.
09 квітня 2020 року право вимоги за договором було відступлено ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп», а 02 серпня 2021 року - ТОВ «ФК «Юрспецфінанс», яке стало новим кредитором. На момент переходу права вимоги заборгованість становила 27 115,39 грн.
У зв`язку з невиконанням зобов`язань новий кредитор нарахував відсотки (59,9% річних) за період з 02 серпня 2021 року по 02 січня 2022 року у сумі 5166,08 грн.
Станом на 13 лютого 2026 року загальна заборгованість становить 33 789,55 грн (20 441,23 грн — тіло кредиту, 6674,16 грн - відсотки первісного кредитора, 5166,08 грн - відсотки нового кредитора). У зв`язку з цим позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 зазначену суму, а також судові витрати.
Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 24 березня 2026 року позовні вимоги задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юрспецфінанс» суму заборгованості за кредитним договором №014/380805/82/742096 від 02 грудня 2019 року в розмірі 33 789 грн 55 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юрспецфінанс» судовий збір у сумі 3328 грн та 3000 грн витрат на правову допомогу.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем укладено кредитний договір, за яким остання отримала грошові кошти, користувалася ними та частково здійснювала погашення, однак належним чином зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, підтверджена матеріалами справи.
Суд першої інстанції виснував, що право вимоги за кредитним договором правомірно перейшло до позивача на підставі договорів відступлення права вимоги та відповідних реєстрів, у зв`язку з чим позивач є належним кредитором, а доводи відповідача щодо недоведеності такого переходу є безпідставними.
Суд першої інстанції визнав доведеними факт отримання кредитних коштів, наявність заборгованості та правомірність її розрахунку, у тому числі нарахування процентів відповідно до умов договору та норм цивільного законодавства, визначивши загальний розмір боргу у сумі 33 789,55 грн.
Щодо доводів відповідачки про пропуск позовної давності, суд зазначив, що її перебіг підлягав продовженню та зупиненню на період дії карантину та воєнного стану, а також врахував умову договору про збільшення строку позовної давності до 70 років, у зв`язку з чим підстав для відмови у позові з цих підстав не встановлено.
З огляду на встановлені обставини та норми права, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог та необхідність їх задоволення, а також про стягнення з відповідача судових витрат, у тому числі частини витрат на правничу допомогу .
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Із рішенням суду не погодилася відповідачка, подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі зазначила, що суд першої інстанції неналежним чином дослідив і оцінив подані нею докази, чим порушив принцип змагальності сторін та вимоги щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи. На її думку, ухвалене рішення не містить належної правової оцінки доводів сторін і фактично залишає без відповіді суттєві заперечення відповідача.
Скаржниця вказала на неправильне застосування судом норм матеріального права щодо позовної давності враховуючи те, що строк виконання основного зобов`язання настав 30 квітня 2021 року, а отже, трирічний строк позовної давності сплив 30 квітня 2024 року. Попри це, позов було подано лише у 2026 році, а подана нею заява про застосування позовної давності, на її переконання, залишилася без належної правової оцінки.
Також ОСОБА_1 вважає безпідставним застосування судом положень про зупинення перебігу позовної давності у зв`язку з карантинними обмеженнями та воєнним станом, оскільки що позивач не довів існування обставин непереборної сили, неможливості звернення до суду чи причинно-наслідкового зв`язку між такими обставинами та пропуском строку звернення. При цьому скаржниця зауважила, що карантин завершився 30 червня 2023 року, а сам факт запровадження воєнного стану не може автоматично вважатися безумовною підставою для зупинення строків.
Крім того, на думку скаржниці, суд безпідставно погодився з нарахуванням процентів після закінчення строку дії кредитного договору, хоча після спливу строку виконання зобов`язання кредитор має право лише на застосування передбачених законом наслідків, а не на подальше нарахування договірних процентів. Також зазначила, що позивач не довів належним чином факт переходу права вимоги, оскільки відсутні докази включення спірного кредитного договору до реєстру боржників, безперервності відступлення права вимоги та належного повідомлення відповідача про зміну кредитора.
Звертає увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції не врахував положення законодавства щодо звільнення позичальників від відповідальності у період дії воєнного стану, зокрема від сплати штрафних санкцій, пені та інших платежів, нарахованих після 24 лютого 2022 року, хоча такі суми були включені до загального розміру заборгованості.
Додатково відповідачка зазначила, що умови договору про збільшення строку позовної давності до 70 років є несправедливими, порушують права споживача та не підлягають застосуванню. Також, на її думку, розмір нарахованих процентів є непропорційним і суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
18 травня 2026 року до апеляційного суду надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив, який залишається апеляційним судом без розгляду, оскільки така заява не передбачена нормами ЦПК України, по суті є штучним доповненням доводів апеляційної скарги, поданим поза строком на її подання.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Судом першої інстанції встановлено, що 02 грудня 2019 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір, шляхом підписання заяви - договору про відкриття поточного рахунку та надання кредиту «Кредит готівкою» №014/380805/82/742096, відповідно до якого банк відкрив поточний рахунок «Для виплат» IBAN НОМЕР_1 в гривнях на ім`я клієнта та здійснює його розрахунково – касове обслуговування у відповідності до Правил та Тарифів Банку на ведення та обслуговування поточних рахунків фізичних осіб (1.1). Кредит надається з метою придбання клієнтом товарів (робіт, послуг) для задоволення власних особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника в розмірі 20 000 грн (п.1.2.1.1) Строк кредиту – 13 місяців, з 02 грудня 2019 року по 02 січня 2021 року (п.1.2.2). Проценти за користування кредитом – процентна ставка фіксована і становить 59,9% річних (п.1.2.3) (а.с.9).
Згідно з випискою по рахунку АТ «Райффайзен Банк Аваль» вбачається, що на рахунок НОМЕР_1 02 грудня 2019 року зараховано 20 000 грн. (а.с.27-28).
Згідно з розрахунком, наданим АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/380805/82/742096 від 02 грудня 2019 року укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 становить 27 115,39 грн, з яких: 20 441,23 грн – заборгованість за кредитом; заборгованість за процентами – 6674,16 гр. (а.с.29).
09 квітня 2020 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Фінансова Компанія «Ел.Ен.Груп» уклали договір відступлення права вимоги № 114/2-31-F, за умовами якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило ТОВ «Фінансова Компанія «Ел.Ен.Груп» право вимоги за кредитним договором, що входить до портфеля заборгованості.
Згідно з п. 2.2 цього договору здійснюється відступлення прав вимоги щодо портфелей заборгованості, сформованих первісним кредитором за власним рішенням та визначеною ним періодичністю у відповідності до критеріїв, визначених до договору (а.с. 54-57).
27 травня 2021 року АТ «Райффайзен Банк» на адресу відповідача направило повідомлення про те, що 24 травня 2021 року усі права за кредитним договором №014/380805/82/742096 від 02 грудня 2019 року (з усіма додатковими договорами та угодами до нього) на підставі укладеного договору № 114/2-31-F від 09 квітня 2020 року, АТ «Райффайзен Банк» відступило ТОВ «Фінансова Компанія «Ел.Ен.Груп» та вказано реквізити за якими має здійснюватися виконання зобов`язань за кредитним договором №014/380805/82/742096 (а.с.32).
25 вересня 2020 року договір відступлення права вимоги №114/2-31-F між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» було пролонговано строком до 09 жовтня 2021 року (включно), що підтверджується додатковою угодою № 2 до цього договору (а.с. 57 зворот).
Згідно з реєстром боржників від 26 травня 2021 року до договору відступлення права вимоги №114/2-31-F від 09 квітня 2020 року підтверджується факт переходу від АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» прав вимоги заборгованості за договором №014/380805/82/742096 від 02 грудня 2019 року (а.с.12-13).
02 серпня 2021 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Ел.Ен.Груп» та ТОВ «ФК «ЮРСПЕЦФІНАНС» було укладено договір відступлення права вимоги № 02-08/21-Е, підписано реєстр боржників, згідно якого до останнього перейшли усі права за кредитним договором №014/380805/82/742096 від 02 грудня 2019 року (а.с. 19-23, 24-25).
Згідно з п. 2.1 на виконання попереднього договору №21-05/2021 від 21 травня 2021 року на умовах та в порядку, встановленому цим договором та відповідно до ст. 512-519 ЦК України первісний кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату належні йому права вимоги, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах боржників.
16 серпня 2021 ТОВ «ФК «ЮРСПЕЦФІНАНС» на адресу відповідача направило повідомлення про укладення між ТОВ «Фінансова Компанія «Ел.Ен.Груп» та ТОВ «ФК «ЮРСПЕЦФІНАНС» договору про відступлення прав вимоги № 02-08/21-F від 02 серпня 2021 року, за умовами якого усі права за кредитним договором №014/380805/82/742096 від 02 грудня 2019 відступлено ТОВ «Фінансова компанія «Юрспецфінанс», повідомлено про право вимоги нового кредитора дострокового повернення простроченої заборгованості, реквізити за якими має здійснюватися виконання зобов`язань за кредитним договором, у разі невиконання вимоги, новий кредитор має право застосувати заходи примусового стягнення заборгованості (а.с.33).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до положень статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав(наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Згідно зі статтею 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 Закону № 2664-ІІІ фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.
Встановивши, що між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем укладено кредитний договір, за яким остання отримала та використовувала кредитні кошти, частково їх погашала, однак належним чином зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, врахувавши, що право вимоги за вказаним договором на підставі договорів відступлення прав вимоги та відповідних реєстрів перейшло до позивача, який є належним кредитором, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позовних вимог у заявленому розмірі, у зв`язку з чим стягнув із відповідачки суму 33789 грн 55 коп., яка складається з 20 441 грн 23 коп. тіла кредиту, 6 674 грн 16 коп. заборгованості за відсотками, нарахованими АТ «Райффайзен Банк Аваль» та 5 166 грн 08 коп. заборгованості за відсотками, нарахованими новим кредитором – ТОВ «ФК «Юрспецфінанс».
Колегія суддів не повною мірою погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.
Згідно із положеннями статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За приписами частини першої статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.
Із матеріалів справи вбачається, що за умовами кредитного договору від 02 грудня 2019 року позивачка отримала кредит в сумі 20 000 грн на строк 13 місяців, який мала повністю погасити до 02 січня 2021 року. 
Положень про пролонгацію строку кредитування умови цього договору не передбачають.
Із розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с. 29) виходить, що станом на 02 січня 2021 року заборгованість відповідачки за тілом кредиту становить 20 441 грн 23 коп., а за процентами 1910 грн 62 коп., а усього 22 351 грн 85 коп.
Водночас, позов у цій справі охоплює період, коли відповідачка правомірно користувалася кредитними коштами у договірний період з 02 грудня 2019 року по 02 січня 2021року, а також частину періоду неправомірного користування коштами після спливу строку кредитування з 02 серпня 2021 по 02 січня 2022, проценти за який позивачем розраховані за ставкою 59,9% річних в сумі 5166 грн 08 коп.
У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц Велика палата Верховного суду зробила правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).
Оскільки позивач вимог про стягнення з відповідачки сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України не заявляв, апеляційний суд вважає, що у суду першої інстанції не було підстав погоджуватися із частиною позовних вимог, яка нарахована позивачем за період неправомірного користування відповідачкою ОСОБА_1 кредитними коштами, а відтак суму заборгованості, стягнуту з відповідачки судом першої інстанції необхідно зменшити, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні із зазначенням про відмову у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Юрспецфінанс» у частині яка перевищує 22 351 грн 85 коп.
Відповідній зміні підлягає рішення суду першої інстанції і в частині стягнення судових витрат.
Таким чином, апеляційний суд вважає слушними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно погодився з нарахуванням процентів після закінчення строку кредитного договору, тоді як після спливу строку виконання зобов`язання кредитор має право лише на застосування наслідків, передбачених законом, а не нарахування договірних процентів.
Поряд із цим, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права щодо позовної давності з огляду на таке.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 ЦК України).
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до пункту 7.1. кредитного договору до всіх правовідносин, пов`язаних з підписанням, та виконанням цієї Заяви-Договору, застосовується строк позовної давності тривалістю у сімдесят років.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із погодженого сторонами збільшення строку позовної давності, у зв`язку з чим позивач мав право звернутися до суду в межах установленого договором строку позовної давності тривалістю сімдесят років, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 ЦК України.
Разом з тим, висновки суду першої інстанції щодо особливостей перебігу позовної давності у період дії карантину та у період воєнного стану хоча і відповідають вимогам закону та узгоджуються з усталеною судовою практикою, проте не є застосовними у цій справі, оскільки застосуванню підлягають саме положення договору, яким сторони збільшили строк позовної давності до сімдесяти років. 
Відтак положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (у редакції Закону № 540-ІХ), якими передбачено продовження строків позовної давності на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, що тривав до 30 червня 2023 року, а також приписи пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (у редакції Закону № 2120-ІХ), яким передбачалося зупинення перебігу позовної давності на період воєнного стану (з урахуванням змін, внесених Законом № 4434-ІХ) застосуванню не підлягають.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про несправедливість договірної позовної давності, збільшеної сторонами до сімдесяти років, оскільки, відповідно до попередніх висновків суду право сторін збільшити позовну давність у договору передбачене частиною першою статті 259 ЦК України, відповідачка є дієздатною фізичною особою і добровільно погодилася на такі умови.
Крім того, покликаючись на несправедливість стосовно себе, відповідачка не враховує, що справедливість також полягає у тому, що позивач має право повернути свої гроші. Збільшений строк позовної давності захищає інтереси обох сторін від недобросовісного невиконання зобов`язання, що цілком узгоджується із принципами добросовісності у справедливості.
Безпідставними також є доводи апеляційної скарги про неналежний розгляд судом першої інстанції доказів відповідача, порушення принципу змагальності сторін, вимог щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції жодних доказів на обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідачка не подавала.
Апеляційний суд також не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував положення законодавства щодо звільнення позичальника від відповідальності у період дії воєнного стану, у тому числі від сплати штрафних санкцій, пені та інших платежів, нарахованих після 24 лютого 2022 року, оскільки такі суми не були включені позивачем до розміру заборгованості.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів належним чином факт переходу права вимоги, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази включення кредитного договору відповідачки до реєстру боржників, безперервності переходу права вимоги, належного повідомлення відповідачки про заміну кредитора з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 1083 ЦК України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Із матеріалів справи вбачається, що п. 2.5. Договору відступлення права вимоги №114/2-31-F новий кредитор (ТОВ «Фінансова компанія «Ел.Ен.Груп») має право здійснити наступне відступлення прав вимог без згоди Первісного кредитора (АТ «Райффайзен Банк Аваль») (а.с. 54 зворот).
Матеріалами справи достовірно підтверджується, що відповідачка перебуває у реєстрі боржників від 26 травня 2021 року до договору відступлення права вимоги №114/2-31-F від 09 квітня 2020 року під номером 952 (а.с. 14), а також у реєстрі боржників від 02 серпня 2021 року до Договору відступлення права вимоги №02-08/21-F 02 серпня 2021 року під номером 952 (а.с. 26).
Таким чином, висновки суду першої інстанції про належність і дійсність вимоги до відповідачки ґрунтуються на законі та підтверджуються матеріалами справи.
За правилами статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 27 травня 2021 року АТ «Райффайзен Банк» на адресу відповідача направило повідомлення про те, що 24 травня 2021 року усі права за кредитним договором №014/380805/82/742096 від 02 грудня 2019 року (з усіма додатковими договорами та угодами до нього) на підставі укладеного договору № 114/2-31-F від 09 квітня 2020 року, АТ «Райффайзен Банк» відступило ТОВ «Фінансова Компанія «Ел.Ен.Груп» та вказано реквізити за якими має здійснюватися виконання зобов`язань за кредитним договором №014/380805/82/742096 (а.с.32). Також, 16 серпня 2021 ТОВ «ФК «ЮРСПЕЦФІНАНС» на адресу відповідача направило повідомлення про укладення між ТОВ «Фінансова Компанія «Ел.Ен.Груп» та ТОВ «ФК «ЮРСПЕЦФІНАНС» договору про відступлення прав вимоги № 02-08/21-F від 02 серпня 2021 року, за умовами якого усі права за кредитним договором №014/380805/82/742096 від 02 грудня 2019 відступлено ТОВ «Фінансова компанія «Юрспецфінанс», повідомлено про право вимоги нового кредитора дострокового повернення простроченої заборгованості, реквізити за якими має здійснюватися виконання зобов`язань за кредитним договором, у разі невиконання вимоги, новий кредитор має право застосувати заходи примусового стягнення заборгованості (а.с.33).
Відсутність у матеріалах справи доказів надіслання цих повідомлень поштовим зв`язком не спростовує правильності висновків суду першої інстанції про належний перехід права вимоги, оскільки за приписами частини другої статті 516 ЦК України наслідками неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні, є лише ризик нового кредитора, пов`язаного із виконанням боржником свого обов`язку первісному кредиторові, а не недійсність відступленої вимоги.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права (частина перша статті 376 ЦПК України).
Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення необхідно змінити, а саме зменшити стягнуту суму заборгованості з 33 789 грн 55 коп. до 22 351 грн 85 коп.
Висновки суду щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 та 2 статті 141 ЦПК України).
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову на 66 % (22351,85 грн (сума задоволених вимог) х 100% / 33 789,55 грн (ціна позову)), із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Юрспецфінанс» підлягає компенсації 2196,48 грн (3328 грн х 66 % /100%) фактично понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання позову.
Крім того, при частковому задоволенні апеляційної скарги на 33,8 % (11 437,70 грн (сума задоволених вимог) х 100% / 33 789,55 грн (ціна позову)), із ТОВ «ФК «Юрспецфінанс» на користь ОСОБА_1 підлягає компенсації 1349,84 грн (3993,60 грн х 33,8 % /100%) фактично понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Згідно із частиною 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Застосувавши правило взаємозаліку обов`язку сторін зі сплати судових витрат одне одному, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 468/1095/15-ц, остаточно з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Юрспецфінанс» підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 846,64 грн (2196,48 грн – 1349,84 грн).
Водночас, апеляційний суд не знаходить підстав для зменшення відшкодування витрат позивача на правничу допомогу, оскільки стягнута судом першої інстанції сума 3000 грн відповідає критеріям реальності, співмірності і справедливості. 
Керуючись статтями 258, 259, 263, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 24 березня 2026 року змінити, виклавши його резолютивну частину в такій редакції:
«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юрспецфінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юрспецфінанс» суму заборгованості за кредитним договором №014/380805/82/742096 від 02 грудня 2019 року в розмірі 22 351 грн 85 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юрспецфінанс» судовий збір у сумі 846 грн 64 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.»
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -  	М.В. Нестеренко	

Судді: А.П. Сидоренко 

Д.В. Сізов