ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 0417/14588/2012 
провадження № 61-3380св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Ситнік О. М., 

учасники справи: 
заявник - приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Маковецький Зорян Вікторович, 
заінтересовані особи: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (стягувач), ОСОБА_1 (боржник), 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 лютого 2025 року у складі судді Слюсар Л. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року у складі колегії суддів Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Макарова М. О. у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького Зоряна Вікторовича про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника, в якому зареєстровані діти, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст заявлених вимог 

У квітні 2024 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Маковецький З. В. звернувся до суду із заявою, заінтересовані особи: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), ОСОБА_1 , про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, у якому просив надати дозвіл на реалізацію житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який належить боржнику ОСОБА_1 та право користування яким мають неповнолітні діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Подання обґрунтовано тим, що на примусовому виконанні приватного виконавця перебуває виконавче провадження № 70620697 з примусового виконання виконавчого листа № 0417/14588/2012, виданого 29 листопада 2022 року Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська на підставі постанови Верховного Суду від 14 квітня 2022 року. 

Зазначеним виконавчим листом передбачено солідарне стягнення з  ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 03 березня 2008 року № E/V 3626 у розмірі: 8 442,95 дол. США - заборгованість за тілом кредиту, 4 803,77 дол. США - заборгованість за процентами, 2 260,03 дол. США - пеня, 240,01 грн - комісія, а також заборгованості за кредитною угодою від 22 серпня 2008 року № E/V 3875 у розмірі: 41 470,87 дол. США - заборгованість за тілом кредиту, 28 311,46 дол. США - заборгованість за процентами, 11 266,75 дол. США - пеня, 1 400,85 грн - комісія. 

27 грудня 2022 року приватний виконавець прийняв постанову про арешт усього рухомого та нерухомого майна боржника, у зв`язку з чим відповідні записи внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 30246339 та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 48898966. 

Згідно з відповіддю Міністерства внутрішніх справ України за боржником ОСОБА_1 рухоме майно не зареєстроване. 

Водночас відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано житловий будинок загальною площею 179,4 кв. м, житловою площею 79,2 кв. м, реєстраційний номер майна 18436973, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 

Згідно з відповіддю виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 22 січня 2024 року № 3-37/357 у зазначеному житловому будинку зареєстровані неповнолітні особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 15 березня 2024 року № 88 «Про вирішення питань, пов`язаних із захистом прав дітей» приватному виконавцю відмовлено у наданні дозволу на реалізацію зазначеного житлового будинку, право користування яким мають неповнолітні діти. 

Водночас відсутність дозволу органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право користування яким мають діти, унеможливлює виконання судового рішення, а тому з метою усунення таких обставин виконавець має право звернутися до суду із заявою про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, у якому зареєстровані діти, яка підлягає розгляду у порядку, передбаченому статтею 435 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 27 лютого 2025 року у задоволенні подання приватного виконавця відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що приватний виконавець не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про можливість реалізації житлового будинку, право користування яким мають неповнолітні діти. 

Зокрема, заявник не надав доказів, з якого часу малолітня дитина зареєстрована у спірному будинку, чи було дотримано встановлений законодавством порядок її реєстрації та вселення до цього житла, чи є зазначений будинок єдиним місцем її постійного проживання, а також чи мають батьки дитини інше житлове приміщення, придатне для постійного проживання. 

Крім того, приватний виконавець не надав доказів щодо ступеня споріднення між боржником та дитиною, право користування якої може бути порушене у зв`язку з реалізацією спірного майна. 

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність наявності підстав для надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні подання приватного виконавця. 

Дніпровський апеляційний суд постановою від 04 лютого 2026 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишив без задоволення, а ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 лютого 2025 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що відповідно до принципу забезпечення найкращих інтересів дитини такі інтереси, залежно від їх характеру та значущості, можуть превалювати над приватними інтересами інших осіб. 

Надання приватному виконавцю дозволу на примусову реалізацію житлового будинку може призвести до фактичного позбавлення неповнолітніх дітей права користування житлом та їх виселення із нього, оскільки право користування спірним будинком офіційно зареєстроване за такими дітьми. 

На переконання апеляційного суду, звертаючись до суду із поданням про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника, приватний виконавець не надав належних і достатніх доказів на підтвердження того, що реалізація спірного майна не призведе до порушення прав та законних інтересів дітей, а також не довів дотримання гарантій їх житлових прав. 

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, належним чином оцінив подані сторонами докази та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У березні 2026 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити подання приватного виконавця про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника. 

Касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» подало на підставі абзацу другого частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтувало тим, що обов`язковість виконання судового рішення є невід`ємною складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також однією з основних засад судочинства, передбачених статтями 129, 129-1 Конституції України. 

Заявник зазначав, що приватний виконавець надав до матеріалів справи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до якого іншого нерухомого майна, на яке може бути звернено стягнення, у боржника немає. 

Разом із тим неповнолітні діти були вселені та зареєстровані у житловому будинку, який є предметом іпотеки, уже після укладення договору іпотеки та без згоди іпотекодержателя. 

На думку заявника, такі дії суперечать частині третій статті 9 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої іпотекодавець має право відчужувати предмет іпотеки, передавати його у спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування лише за згодою іпотекодержателя. 

Банк зазначав, що дозволу на реєстрацію неповнолітніх дітей у спірному будинку не надавав, а на момент укладення договору іпотеки діти у ньому зареєстровані не були, що підтверджується довідкою від 02 квітня 2007 року № 1637. 

З огляду на це заявник вважав, що реєстрація місця проживання дітей у предметі іпотеки була здійснена боржником недобросовісно та виключно з метою перешкоджання виконанню судового рішення. 

Крім того, за умовами договору іпотеки іпотекодавець зобов`язався не реєструвати право проживання будь-яких третіх осіб у предметі іпотеки без попередньої письмової згоди іпотекодержателя. 

На переконання заявника, дії боржника є зловживанням правом та спрямовані не на захист прав і законних інтересів дітей, а на унеможливлення виконання судового рішення, яке понад три роки залишається невиконаним, унаслідок чого стягувач фактично позбавлений можливості задовольнити свої вимоги та захистити порушене право. 

Також заявник зазначав, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19, а також у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 та від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11. 

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 29 квітня 2026 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Індустріального районного суду міста Дніпра. 

25 травня 2026 року матеріали справи № 0417/14588/2012 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 27 травня 2026рокупризначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

Верховний Суд постановою від 14 квітня 2022 року у справі № 0417/14588/2012 касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнив частково. Заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 23 січня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2020 року в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та в частині розподілу судових витрат скасував і ухвалив нове рішення. Стягнув солідарно із ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 03 березня 2008 року № Е/V 3626 у розмірі: 8 442,95 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 4 803,77 дол. США - заборгованість за процентами; 2 260,03 дол. США - пеня; 240,01 грн - комісія. Стягнув солідарно із ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитною угодою від 22 серпня 2008 року № E/V 3875 у розмірі: 41 470,87 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 28 311,46 дол. США - заборгованість за процентами; 11 266,75 дол. США - пеня, 1 400,85 грн - комісія. Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

27 грудня 2022 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Маковецький З. В. відкрив виконавче провадження № 70620697 з примусового виконання виконавчого листа № 0417/14588/2012, виданого 29 листопада 2022 року Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська на підставі зазначеної постанови Верховного Суду. 

Приватний виконавець постановою від 27 грудня 2022 року у межах виконавчого провадження № 70620697 наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , про що внесено відповідні записи до Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 30246339 та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 48898966. 

Згідно з відповіддю Міністерства внутрішніх справи України за боржником рухоме майно не зареєстроване. 

Водночас відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстрований житловий будинок загальною площею 179,4 кв. м, житловою площею 79,2 кв. м, реєстраційний номер майна 18436973, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 

Згідно з довідкою виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 22 січня 2024 року № 3-37/357 станом на 19 січня 2024 року за вказаною адресою зареєстровані неповнолітні: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Відповідно до відомостей Державного реєстру іпотек зазначений житловий будинок з 06 квітня 2007 року перебуває в іпотеці АТ КБ «ПриватБанк». 

Рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 15 березня 2024 року № 88 «Про вирішення питань, пов`язаних із захистом прав дітей» приватному виконавцю виконавчого округу Львівської області Маковецькому З. В. відмовлено у наданні дозволу на реалізацію житлового будинку, право користування яким мають неповнолітні діти. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення. 

У частині першій статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. 

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. 

У частині першій статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». 

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. 

Згідно з частинами першою, п`ятою та шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. 

У підпункті 3 пункту 3 розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок), яким визначено перелік документів (в електронній або паперовий формі), які подаються разом із заявкою на реалізацію арештованого майна, встановлено, що у разі передання на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, - надається копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду. 

У пункті 30 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі передання на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». 

Згідно з частиною другою статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. 

Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. 

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. 

Таким чином, беззаперечним є те, що, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та положення Інструкції № 512/5, державний або приватний виконавець зобов`язаний у разі передання на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна (постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 751/15667/15 (провадження № 61-12151св19), від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-7501св18), від 22 жовтня 2025 року у справі № 448/778/23 (провадження № 61-3764св25)). 

Вимога про отримання державним або приватним виконавцем дозволу органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить малолітній / неповнолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема, передбачених статтями 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», від можливого порушення. 

Отже, передання на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду, є неможливою. 

Водночас законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. 

Особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом із тим стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з переданням майна боржника на примусову реалізацію. У свою чергу, боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. Водночас чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) дійшла висновку, що на відміну від виконання судових рішень, якими безпосередньо передбачено звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у визначений судом спосіб, під час виконання судових рішень про стягнення грошової заборгованості (у тому числі солідарної) з боржника чи поручителя на визначену суму зобов`язань отримання державним або приватним виконавцем дозволу органу опіки та піклування на реалізацію житлового нерухомого майна є обов`язковим уже з огляду на сам факт існування у неповнолітньої дитини права власності або права користування таким майном. Захист прав та інтересів дитини у таких правовідносинах забезпечується органом опіки та піклування в межах наданих йому повноважень шляхом прийняття рішення про надання або відмову у наданні дозволу на реалізацію відповідного майна, а також судом - у разі звернення уповноваженої особи щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця та/або органу опіки та піклування. Наведене однаковою мірою стосується як діяльності державних виконавців, так і приватних виконавців. 

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що повноваження державного чи приватного виконавця за своїм характером та обсягом не є тотожними повноваженням суду, який здійснює розгляд спору в порядку цивільного судочинства. Права та обов`язки виконавця, визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», не охоплюють того обсягу процесуальних можливостей, якими наділений суд відповідно до ЦПК України під час вирішення питань, пов`язаних із захистом прав та інтересів дітей. Так, зокрема, стаття 19 СК України передбачає право суду не погодитися з висновком органу опіки та піклування, тоді як Закон України «Про виконавче провадження» не наділяє державного чи приватного виконавця повноваженнями самостійно оцінювати обґрунтованість такого висновку або відступати від нього. Крім того, виконавець позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини, які мають істотне значення для захисту житлових прав дітей, зокрема: чи мають неповнолітні діти, місце проживання яких зареєстроване у житлі, що підлягає реалізації, інше житлове приміщення у власності або праві користування, чи є спірне житло їх єдиним місцем проживання, а також інші обставини, що стосуються забезпечення найкращих інтересів дитини. Саме з огляду на це законодавством передбачено необхідність звернення виконавця до органу опіки та піклування для отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право користування якою мають діти. Таким чином, виконавець не може самостійно забезпечити той рівень захисту прав неповнолітніх дітей, який забезпечує суд під час здійснення судового контролю та вирішення спору, зокрема із застосуванням механізмів, передбачених статтею 39 Закону України «Про іпотеку». 

Таким чином, державний чи приватний виконавець у разі звернення стягнення на житлову нерухомість, право користування якою мають діти, насамперед зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування для отримання дозволу на реалізацію такого майна. 

У разі відмови органу опіки та піклування у наданні відповідного дозволу державний чи приватний виконавець, з метою забезпечення виконання судового рішення та одночасного дотримання прав і законних інтересів дітей, має право звернутися до суду для вирішення питання щодо можливості реалізації такого майна. 

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22), від 04 жовтня 2023 року у справі № 925/362/20, від 13 березня 2025 року у справі № 2-2116/11 (провадження № 61-7800св24) та від 08 квітня 2026 року у справі № 686/26508/22 (провадження № 61-2665св26). 

З метою усунення обставин, які унеможливлюють виконання судового рішення, зокрема відсутності дозволу органу опіки та піклування або відмови у наданні такого дозволу на реалізацію нерухомого майна, право власності чи право користування яким мають діти, державний чи приватний виконавець має право звернутися до суду із заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, у якому зареєстровані діти. Така заява підлягає розгляду судом у порядку, передбаченому статтею 435 ЦПК України (постанови Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22) та від 15 травня 2025 року у справі № 158/3041/21 (провадження № 61-12261св24)). 

Згідно зі статтею 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. 

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. 

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. 

Згідно з абзацом п`ятим статті 3 та частинами першою, десятою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. 

Під час розгляду заяви (подання) державного чи приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, у якому зареєстровані або право користування яким мають діти, суд повинен оцінити, чи буде забезпечено дотримання прав та найкращих інтересів дітей, а також перевірити добросовісність поведінки боржника. Зокрема, суду належить з`ясувати: з якого часу діти зареєстровані у спірному житловому приміщенні; чи дотримано встановлений законодавством порядок їх реєстрації та вселення; чи є спірне житло єдиним місцем їх постійного проживання; чи мають діти, їхні батьки або особи, які їх замінюють, інше житлове приміщення, придатне для постійного проживання; який ступінь споріднення існує між дітьми та боржником, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення питання про можливість реалізації такого майна. 

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22), від 22 жовтня 2025 року у справі № 448/778/23 (провадження № 61-3764св25), від 08 квітня 2026 року у справі № 686/26508/22 (провадження № 61-2665св26) та інших. 

Проте у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій, пославшись на відсутність належних доказів, фактично обмежилися констатацією недоведеності обставин, необхідних для вирішення питання щодо можливості реалізації спірного житлового будинку, однак не надали належної оцінки доводам заявника про те, що: 
- спірний житловий будинок перебуває в іпотеці з 06 квітня 2007 року; 
- неповнолітні діти були зареєстровані у будинку вже після передання його в іпотеку; 
- іпотекодержатель не надавав згоди на реєстрацію третіх осіб у предметі іпотеки; 
- іншого нерухомого майна, на яке може бути звернено стягнення, у боржника немає; 
- судове рішення про стягнення заборгованості тривалий час залишається невиконаним. 

Крім того, дійшовши висновку про відмову у задоволенні подання приватного виконавця з посиланням на необхідність захисту прав та інтересів дітей, зареєстрованих у спірному будинку, апеляційний суд не навів мотивів, яким саме чином за конкретних обставин цієї справи надання дозволу на реалізацію майна боржника призведе до порушення прав чи законних інтересів дітей, з урахуванням того, що обов`язок щодо утримання дітей, у тому числі забезпечення їх житлом, покладається насамперед на їхніх батьків. 

Водночас боржник ОСОБА_1 має самостійний обов`язок виконати судове рішення, яке набрало законної сили та тривалий час залишається невиконаним. 

Суди також не встановили часу реєстрації дітей у спірному житлі, не з`ясували, чи є це житло їх єдиним місцем постійного проживання, чи мають їхні батьки або законні представники інше житло, не перевірили ступінь споріднення між дітьми та боржником ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також не надали оцінки доводам щодо можливої недобросовісності поведінки боржника. 

Посилаючись на те, що приватний виконавець не надав достатніх доказів для оцінки добросовісності дій боржника та інших обставин крізь призму забезпечення прав та інтересів дітей, суди попередніх інстанцій не врахували, що розгляд подань державних чи приватних виконавців здійснюється у порядку, передбаченому розділом VI ЦПК України, а тому суд не позбавлений можливості витребувати та з`ясувати інформацію, необхідну для правильного вирішення відповідного питання. 

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 705/90/23 (провадження № 61-10346св23) та від 19 листопада 2025 року у справі № 524/7569/16-ц (провадження № 61-7697св25). 

Установивши, що рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 15 березня 2024 року № 88 приватному виконавцю відмовлено у наданні дозволу на реалізацію житлового будинку, право користування яким мають неповнолітні діти, суди попередніх інстанцій взагалі не надали оцінки змісту зазначеного рішення з точки зору того, чи досліджував орган опіки та піклування фактичне проживання дітей у спірному будинку і ступінь споріднення між дітьми та боржником, а також чи встановлював реальне порушення їхніх прав у разі надання дозволу на реалізацію майна. 

Отже, суди не навели належних мотивів щодо врахування або відхилення висновків органу опіки та піклування та, крім того, не були позбавлені можливості уточнити відповідні обставини шляхом вчинення процесуальних дій, передбачених ЦПК України, зокрема витребування необхідної інформації від органу опіки та піклування. 

Таке з`ясування обставин є необхідним як для забезпечення найкращих інтересів дітей, так і для того, щоб судове рішення не ґрунтувалося на припущеннях. 

За таких обставин висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні подання приватного виконавця є передчасними, оскільки зроблені без повного та всебічного з`ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та без належної оцінки доводів заявника щодо необхідності забезпечення балансу між виконанням судового рішення та захистом житлових прав дітей. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

За змістом частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 

Враховуючи, що суди обох інстанцій не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені ними судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Під час нового розгляду суду першої інстанції належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18) навів висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. У випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з направленням справи на розгляд до суду першої / апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. 

Враховуючи, що у цій справі Верховний Суд не змінив рішення судів попередніх інстанцій та не ухвалив нове, а направив справу на новий розгляд, то підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає. 

Отже, у цьому конкретному випадку судові витрати, в тому числі понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, мають бути перерозподілені за результатами нового розгляду справи судом першої інстанції, тобто за загальними правилами розподілу судових витрат. 

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково. 

Ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді 	А. І. Грушицький  	
	С. О. Карпенко 	
	І. В. Литвиненко 	
	О. М. Ситнік