Справа № 166/1508/23 	Головуючий у 1 інстанції: Фазан О. З. 	
Провадження № 22-ц/802/606/26  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання Савчук О. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 04 березня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2023 року ОСОБА_1  звернувся до суду із зазначеним позовом.
Покликався на те, що 16 вересня 2006 року між ним
та відповідачем  ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, після чого народилися діти:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У свідоцтвах про народження його було записано батьком дітей на підставі ч. 1 ст. 122 Сімейного кодексу України та зроблено відповідні актові записи.
Крім того вказував, що в липні 2014 року, ще до народження дітей, звертався до суду з заявою про розірвання шлюбу з відповідачем, однак позов не було розглянуто через несплату судового збору.
Також позивач стверджував, що не є біологічним батьком дітей, так як у 2008 році його було взято під варту і засуджено до 14 років позбавлення волі, а відповідач в цей час проживала однією сім`єю з іншим чоловіком, від якого і народила у 2015 та 2021 роках дітей. 
Враховуючи наведене, позивач просив суд виключити відомості про його батьківство з актових записів про народження дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 04 березня 2026 року у задоволенні позову  ОСОБА_1  відмовлено.
Вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає фактичним обставинам справи і зібраним доказам та прийнятим судом з порушенням норм матеріального права, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції зроблено невірний висновок про необґрунтованість позовних вимог, оскільки той факт, що позивач не є біологічним батьком дітей підтверджується належними та допустимими доказами у справі, зокрема і самим відповідачем, яка визнала позов.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились.
Колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши обставини справи та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає до задоволення з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1  про оспорювання ним батьківства щодо дітей:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт відсутності кровного споріднення між ним і дітьми, що має вирішальне значення у вирішенні цього спору.
Проте з таким висновком місцевого суду погодитись не можна.
Встановлено, що з 16 вересня 2006 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Фрунзенського районного управління юстиції міста Харків, актовий запис № 389 ( а. с. 4 том І).
З долучених до матеріалів справи копій свідоцтв про народження: серії НОМЕР_2 , виданого 23 липня 2015 року Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 381; серії НОМЕР_3 , виданого 26 жовтня 2021 року Індустріально-Немишлянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 1996, вбачається, що під час шлюбу сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком яких записано позивача ОСОБА_1 ( а. с. 124, 125 том І).
Також встановлено, що вироком Апеляційного суду Харківської області від 04 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2013 року, позивача ОСОБА_1 було засуджено за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією всього майна, що є власністю засудженого (а. с. 5-7 том І).
З інформації, наданої на виконання ухвали суду першої інстанції від 28 серпня 2024 року Державною установою «Холодногірська виправна колонія (№ 18), за вих. № 3/12-2218 від 24 вересня 2024 року, слідує, що засуджений ОСОБА_1 відбував покарання у даній установі за вищевказаним вироком з 14 лютого 2011 року, 04 лютого 2016 року вибув до державної установи «Харківський слідчий ізолятор», куди було передано його особову справу із карткою про побачення з ОСОБА_2 ( а. с. 60- 62).
З відповідей державної установи «Харківський слідчий ізолятор» на запити місцевого суду, за вих. № 12/12-13098/Бл від 12 серпня 2024 року та за вих. № 12/12-1169/Бл від 22 січня 2025 року, вбачається, що надання інформації про наявність побачень ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , під час утримання в установі з 26 липня 2008 року по 18 лютого 2016 року, не є можливим у зв`язку з тим, що особова справа знищена за спливом строку зберігання ( а. с. 51, 99).
Також встановлено, що під час розгляду справи судом першої інстанції були допитані свідки: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили ту обставину, що позивач ОСОБА_1 не може бути біологічним батьком дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зокрема, свідок ОСОБА_5 вказував, що у 2010-2018 роках він працював начальником літейного цеху у колонії, де відбував покарання позивач, нараховував заробітну плату засудженим, вів табель виходу їх на роботу та не пам`ятає, щоб ОСОБА_1 надавалася відпустка на тривалі побачення .
Свідок ОСОБА_6 показала суду, що проживала в м. Харкові та була сусідкою відповідача ОСОБА_2 , і пам`ятає, що після засудження позивача відповідач почала проживати в квартирі своєї матері зі співмешканцем ОСОБА_7 . Під час їх спільного проживання народився хлопчик, пізніше ОСОБА_8 став проживати з іншою жінкою. Після цього, ОСОБА_2 познайомилася із ОСОБА_9 , під час їх спільного проживання народилася дівчинка та вони разом почали виховувати двох дітей і переїхали із м. Харків у Волинську область.
Крім того встановлено, що 18 січня 2026 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції заяву про визнання позову, в якій вказала, що позивач ОСОБА_1 не є біологічним батьком її дітей, оскільки подружнє життя між ними було припинено з 21 липня 2008 року, а саме з часу взяття останнього під варту. Вказані обставини відповідач також підтвердила, даючи пояснення в судовому засіданні під час розгляду справи місцевим судом (а. с. 198 том І).
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України
(частина перша статті 121 СК України).
Частиною першою статті 122 СК України передбачено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
За змістом статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.
У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.
Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.
До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.
У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає особливостей предмету доказування у цій категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. 
Згідно статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України, на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач у момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.
Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 17 березня 2020 року у справі № 606/2142/18 (провадження № 61-19502св19), та від 06 травня 2020 року у справі № 641/2867/17-ц (провадження № 61-38660св18).
Як слідує з матеріалів справи, відповідачем не надавалися докази, зокрема документи, на підставі яких робились оспорювані актові записи, з даними про те, що позивач знав про відсутність у нього біологічного споріднення з дітьми на час вчинення цих актових записів.
Разом із тим відповідачем  ОСОБА_2 , під час розгляду справи судом першої інстанції, було визнано позов ОСОБА_1 та підтверджено той факт, що останній не є і не може бути біологічним батьком її дітей.
Отже, врахувавши наведені вище норми матеріального права, визнання позову відповідачем та дослідивши додані до матеріалів справи письмові докази і покази свідків, колегія суддів вважає доведеним факт відсутності кровного споріднення між позивачем  ОСОБА_1 та дітьми:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог останнього про виключення з актових записів про народження дітей відомостей щодо його батьківства.
Враховуючи вищевикладене, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги позивача є обґрунтованими, а оскаржуване ним рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 04 березня 2026 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, рішення суду першої інстанції як таке, що прийняте з невідповідністю висновків, викладених у ньому, обставинам справи і як наслідок неправильним застосуванням норм матеріального права, в силу вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Керуючись статтями 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 04 березня 2026 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства задовольнити.
Виключити відомості про батьківство ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як батька дитини, із актового запису № 381 від 23 липня 2015 року про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складений Фрунзенським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції та як батька дитини, із актового запису № 1996 від 26 жовтня 2021 року про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що складений Індустріально-Немишлянським відділом ДРАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді