Справа № 576/750/26
Провадження № 2/576/537/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026 року м. Глухів

Глухівський міськрайонний суд Сумської області
суддя	Усенко Л.М.	
секретар судового засідання	Бірюк О.І.	
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу	№ 576/750/26	
за позовом	ОСОБА_1 	
до	Держави Україна в особі Державної казначейської служби України 	
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору	Сумський окружний адміністративний суд	
про	визнання протиправною бездіяльності та стягнення моральної шкоди	
учасники справи та представники:	не викликались	

ВСТАНОВИВ:
25.03.2026 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа Сумський окружний адміністративний суд та просив:
- визнати протиправною бездіяльність держави Україна;
- встановити факт порушення ст. 6 Конвенції; 
- визнати, що йому було фактично відмовлено у доступі до правосуддя;
- стягнути з Державного бюджету України 40 000 грн моральної шкоди;
- визнати порушення його прав як учасника бойових дій.
Позов мотивований наступним. 
Цей позов є не лише вимогою про відшкодування шкоди, а й реакцією на системне порушення державою базових прав людини наслідком грубої процесуальної бездіяльності судді, відповіддю на фактичне позбавлення позивача доступу до правосуддя. 
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку. Він вживав усіх заходів для прискорення процесу.
Суддя Сидорук А.І. понад 9 місяців не ухвалює рішення, ігнорує подані заяви, не вчиняє жодних процесуальних дій. Це не є «затримка». Це свідома процесуальна бездіяльність. Це де-факто відмова у правосудді. Відповідно до практики Верховного Суду безпідставне затягування = порушення права на суд, відсутність процесуальних дій = протиправна бездіяльність.
Постанова Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 826/12123/16: тривале невчинення судом процесуальних дій є порушенням права на ефективний судовий захист, Постанова ВС від 22.01.2020 (№ 9901/12/19): держава несе відповідальність за дії та бездіяльність суду. ЄСПЛ чітко встановив: Kudla v. Poland - держава зобов`язана забезпечити ефективний та своєчасний розгляд справ, Frydlender v. France - надмірна тривалість провадження сама по собі є порушенням, Smirnova v. Ukraine - системні затримки судів в Україні є порушенням ст. 6 Конвенції.
Позивач є учасником бойових дій - особою, яка захищала державу Україна. Водночас держава внесла його до розшуку, визнала «ухилянтом», позбавила доступу до суду. Через незаконні дії держави він не може звернутись до лікарні, звернутись до Пенсійного фонду, отримати виплати як УБД, вільно пересуватись, бо існує реальна загроза затримання.
ЄСПЛ неодноразово наголошує: гідність є ядром прав людини, Case of Pretty v. UK: людська гідність є фундаментом Конвенції. У випадку позивача його прирівняно до правопорушника попри те, що він захищав державу. Держава не забезпечила судового захисту - це є приниженням честі та гідності.
Критерії обгрунтування моральної шкоди (ВС + ЄСПЛ): Верховний Суд зазначає: Постанова ВС від 10.04.2019 № 522/1916/16-ц - моральна шкода визначається з урахуванням тривалості порушення глибини страждань впливу на спосіб життя. У його випадку: тривалість понад 9 місяців порушення, інтенсивність - постійний страх затримання, психологічний тиск, соціальні наслідки неможливість реалізації прав УБД, репутаційні втрати - статус «ухилянта». Kudla v. Poland - компенсація за затягування, Frydlender v. France - відшкодування за тривалість. ЄСПЛ присуджує від 1 000 до 5 000 євро. Висновок - 40 000 грн (~1000 євро) є мінімальною, пропорційною, навіть заниженою. Саме через бездіяльність суду, незаконні дії поліції і ТЦК позивач перебуває у розшуку, обмежений у правах, зазнає страждань. Дії держави підпадають під ст. 56 Конституції України, ст. 1173, 1174 ЦК України - відповідальність держави незалежно від вини.
Ухвалою судді від 30.03.2026 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачу строк для усунення вказаних у мотивувальній частині ухвали недоліків.
31.03.2026 від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви та подання позову в уточненій редакції.
Одночасно від позивача надійшла заява про усунення недоліків (уточнена позовна заява), у якій він зазначає таке.
Цей позов подається про відшкодування моральної шкоди, завданої державою Україна внаслідок порушення його права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позов подається про визнання протиправної бездіяльності держави, встановлення порушення ст. 6 Конвенції, визнання фактичної відмови у доступі до правосуддя, відшкодування моральної шкоди.
У провадженні суду (зокрема судді Сидорука А.І.) перебувала справа за його участю. Протягом понад 9 місяців судом не ухвалено рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи. Тобто закон прямо встановлює обов`язок суду не лише розглядати справу, а саме вирішити її (ухвалити рішення) у розумний строк.
Відповідно до ст. 210 ЦПК України суд ухвалює рішення іменем України негайно після закінчення розгляду справи. Таким чином ухвалення рішення є обов`язком суду, а не правом - його невиконання є процесуальним порушенням.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини кожен має право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що ? право на суд включає обов`язок держави забезпечити ухвалення остаточного рішення. У справі Kudla v. Poland ЄСПЛ зазначив: держава зобов`язана організувати свою судову систему таким чином, щоб суди могли гарантувати розгляд справ у розумний строк, у справі Frydlender v. France Суд встановив: надмірна тривалість провадження сама по собі становить порушення ст. 6 Конвенції, у справі Smirnova v. Ukraine ЄСПЛ прямо вказав: затягування розгляду справ українськими судами є системним порушенням. Постанова Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 826/12123/16: тривале невчинення судом процесуальних дій та відсутність рішення є порушенням права на ефективний судовий захист. Постанова Верховного Суду: держава несе відповідальність за порушення розумних строків розгляду справи, у тому числі через бездіяльність суду.
Неухвалення рішення означає відсутність завершення судового розгляду, відсутність можливості оскарження, відсутність реального судового захисту, тобто право на суд стає формальним і ілюзорним. Неухвалення судом рішення протягом тривалого часу порушує ст. 2, 210 ЦПК України, ст. 6 Конвенції, суперечить практиці Верховного Суду, суперечить практиці ЄСПЛ і є протиправною бездіяльністю суду, за яку відповідальність несе держава Україна.
Судом ігнорувались подані ним заяви (про прискорення, ухвалення рішення тощо). Фактично судове провадження існує формально, без реального розгляду справи.
Відповідно до принципів цивільного судочинства, закріплених у ст. 12, 13 ЦПК України суд зобов`язаний забезпечити сторонам можливість реалізації їх процесуальних прав, суд розглядає справу на засадах змагальності сторін, суд зобов`язаний розглянути подані учасниками процесу заяви та клопотання.
Відповідно до ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, а суд зобов`язаний їх розглянути Таким чином, кожна подана заява підлягає обов`язковому розгляду, її ігнорування є порушенням процесуального закону.
Позивачем неодноразово подавались заяви про прискорення розгляду справи, заяви про ухвалення рішення, інші процесуальні клопотання. Однак, судом не надано жодної відповіді, не постановлено жодної ухвали, не вчинено процесуальних дій, фактично заяви залишені без розгляду.
Ігнорування заяв означає порушення принципу змагальності, порушення права бути почутим, порушення права на ефективний судовий захист. Верховний Суд неодноразово зазначав: нерозгляд судом поданих заяв і клопотань є істотним порушенням процесуальних прав сторони. Також ВС вказує: суд зобов`язаний надати оцінку кожному доводу сторони.
ЄСПЛ Hirvisaari v. Finland ЄСПЛ зазначив: суди повинні належним чином розглянути основні доводи сторін, Tatishvili v. Russia Суд встановив: ігнорування аргументів сторони є порушенням права на справедливий суд, Perez v. France ЄСПЛ підкреслив: право на справедливий суд включає обов`язок суду реагувати на заяви сторін.
Формальне існування провадження без реальних процесуальних дій означає: справа не розглядається по суті, судовий захист не надається, процес є фіктивним.
ЄСПЛ у справі Multiplex v. Croatia зазначив: провадження має бути ефективним, а не лише формальним, Delcourt v. Belgium Суд підкреслив: правосуддя повинно не лише здійснюватись, а й виглядати здійсненим.
Ігнорування заяв + відсутність розгляду призводить до повної нівеляції права на суд, неможливості захисту прав, порушення принципу верховенства права. Ігнорування судом поданих заяв та відсутність будь-яких процесуальних дій порушує ст. 12, 13, 43 ЦПК України, порушує право бути почутим, порушує ст. 6 Конвенції, суперечить практиці Верховного Суду, суперечить практиці ЄСПЛ та є протиправною бездіяльністю суду, що покладає відповідальність на державу Україна.
Шкода йому завдана діями (бездіяльністю суду), а саме: безпідставним затягуванням розгляду справи, невиконанням обов`язку розглянути справу у розумний строк, відсутністю ефективного судового захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є своєчасний розгляд і вирішення справи, тобто закон прямо покладає на суд обов`язок розглянути справу, ухвалити рішення, зробити це у розумний строк. Відповідно до ст. 6 Конвенції: кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку.
У справі Frydlender v. France ЄСПЛ зазначив: розумність строку оцінюється з урахуванням складності справи, поведінки сторін та органів влади, Kudla v. Poland Суд встановив: держава зобов`язана організувати судову систему таким чином, щоб гарантувати розгляд справ у розумний строк, Smirnova v. Ukraine ЄСПЛ прямо вказав: затягування розгляду справ судами України є системним порушенням.
У даній справі розгляд триває понад 9 місяців, рішення не ухвалено, процесуальні дії відсутні, заяви ігноруються. Це свідчить про безпідставне затягування розгляду справи.
Відповідно до ст. 13 Конвенції: кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту. У справі Kudla v. Poland ЄСПЛ встановив: держава повинна забезпечити не лише право на суд, а й ефективний механізм захисту від затягування. У випадку позивача суд не розглядає справу, рішення відсутнє, механізм захисту не працює, право на суд є ілюзорним, а не реальним.
Постанова ВС від 03.04.2019 № 826/12123/16: тривале невчинення судом процесуальних дій є порушенням права на ефективний судовий захист. Постанова ВС: держава несе відповідальність за шкоду, завдану порушенням розумних строків розгляду справи.
Безпідставне затягування призводить до правової невизначеності, неможливості реалізації прав втрати доступу до правосуддя, психологічного тиску. 
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди, завданої органами державної влади.
Відповідно до ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана органами державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини.
Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, приниженні честі та гідності.
Позиція Верховного Суду Постанова ВС № 522/1916/16-ц: при визначенні розміру враховується тривалість порушення інтенсивність страждань, вплив на спосіб життя.
Практика ЄСПЛ (суми) присуджує: 1000-5000 євро за затягування справ. Саме через затягування розгляду, бездіяльність суду, відсутність рішення позивачя перебуває у стані правової невизначеності, зазнає моральних страждань, не може реалізувати свої права.
Безпідставне затягування розгляду справи, невиконання обов`язку розглянути справу у розумний строк та відсутність ефективного судового захисту порушують ст. 2 ЦПК України, порушують ст. 6 та 13 Конвенції, суперечать практиці Верховного Суду, суперечать практиці ЄСПЛ, є протиправною бездіяльністю держави та створюють пряме право позивача на відшкодування моральної шкоди. Це вже не «мені довго не розглядають», а повний юридичний склад відповідальності держави.
Водночас відповідачем у справі є саме держава Україна, оскільки відповідно до: ст. 56 Конституції України, ст. 1173, 1174 ЦК України держава несе відповідальність за шкоду, завдану органами державної влади, у тому числі судом, незалежно від вини конкретної посадової особи.
Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на розгляд справи упродовж розумного строку. У його випадку справа не розглядається понад 9 місяців, відсутній будь-який рух справи, держава не забезпечила ефективного механізму захисту. Це є прямим порушенням Конвенції.
Хоча провадження формально відкрите, фактично рішення відсутнє, розгляд не здійснюється, його процесуальні права не реалізуються Таким чином, він фактично позбавлений доступу до правосуддя.
ОСОБА_1 є учасником бойових дій. Внаслідок бездіяльності суду та відсутності судового захисту не може повноцінно реалізувати свої соціальні права. обмежений у доступі до державних органів, зазнає негативних наслідків для честі, гідності та репутації.
Внаслідок протиправної бездіяльності держави йому завдано моральну шкоду, яка полягає у постійному психологічному напруженні, відчутті правової невизначеності, порушенні нормального способу життя, приниженні честі та гідності.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади Ця норма є прямої дії та гарантує право особи на компенсацію, обов`язок держави відшкодувати шкоду.
Відповідно до ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана органами державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини посадових осіб. Тобто, не потрібно доводити вину судді, достатньо встановити факт протиправної бездіяльності.
Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, приниженні честі та гідності, погіршенні якості життя. Внаслідок протиправної бездіяльності суду (за яку відповідає держава) він перебуває у стані тривалого порушення його прав. Постійне психологічне напруження, тривала відсутність судового рішення створює стан невизначеності, очікування негативних наслідків, відсутність можливості завершити правовий спір. ЄСПЛ визнає, що саме по собі затягування процесу спричиняє стрес. Через бездіяльність суду його права не визначені, правовий статус не врегульований, відсутня можливість реалізувати свої права, порушений нормальний спосіб життя.
Внаслідок відсутності рішення він змушений постійно перебувати у стані очікування, не може планувати свої дії, обмежений у реалізації своїх прав. 
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що людська гідність є основою всіх прав людини (справа Pretty v. United Kingdom). У випадку позивача держава не забезпечила йому судового захисту, фактично залишила його без правового захисту, поставила його у становище правової беззахисності, це є приниженням гідності.
Також тривале порушення прав особи саме по собі є підставою для компенсації. Існує прямий зв`язок: бездіяльність суду > наслідки: відсутність рішення, відсутність захисту, правова невизначеність, психологічні страждання, саме ці дії держави спричинили страждання позивача.
Суд є органом державної влади. Відповідно всі його дії та бездіяльність - це дії держави. Позиція Верховного Суду - держава відповідає за шкоду, завдану судом, незалежно від вини судді.
Державна казначейська служба України здійснює виконання державного бюджету, проводить виплати за рішеннями судів, представляє державу у спорах щодо бюджетних коштів. Тобто, шкода відшкодовується з Державного бюджету, Казначейство є органом, через який це відбувається. Позиція Верховного Суду - належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди є держава Україна в особі Казначейства.
Моральна шкода є реальною, підтверджується обставинами справи, відповідає критеріям ЦК України, підтверджується практикою ВС та ЄСПЛ. Протиправна бездіяльність суду спричинила ці страждання, є дією держави, породжує обов`язок держави компенсувати шкоду. Отже, у нього є пряме законне право на відшкодування моральної шкоди, а у держави - обов`язок її відшкодувати через Державну казначейську службу України.
Саме через бездіяльність суду відсутній судовий захист, він перебуває у стані правової невизначеності, зазнає моральних страждань. Розмір шкоди сума 40 000 грн є співмірною тривалості порушення (понад 9 місяців), узгоджується з практикою Верховного Суду, є навіть меншою, ніж стандартні компенсації ЄСПЛ.
Відповідно до ст. 56 Конституції України, ст. 23, 1173, 1174 ЦК України, ст. 6 Конвенції держава зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану незаконною бездіяльністю суду.
На виконання ухвали суду позивач чітко зазначає: бездіяльність полягає у незабезпеченні розгляду справи, невчиненні процесуальних дій. Порушення ст. 6 Конвенції вчинене судом, відповідальність несе держава. Відмова у доступі до правосуддя виражена у відсутності рішення, фактичній бездіяльності. Порушення прав УБД полягає у неможливості реалізації прав, обмеженні доступу до захисту. 
Тому просить суд:
-визнати протиправною бездіяльність держави Україна, що полягає у незабезпеченні розгляду його справи судом у розумний строк; 
-встановити факт порушення державою Україна ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
-визнати, що внаслідок бездіяльності суду йому фактично відмовлено у доступі до правосуддя;
-визнати порушення його прав як учасника бойових дій;
-стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача 40 000 грн моральної шкоди.
Окремо ОСОБА_1 повідомляє суд, що шкода йому завдана діями (бездіяльністю суду), однак, відповідно до ст. 56 Конституції України та ст. 1173, 1174 ЦК України відповідачем є саме держава Україна, яка несе відповідальність за дії своїх органів. Державна казначейська служба України залучена як орган, через який здійснюється відшкодування шкоди з Державного бюджету України.
Ухвалою від 01.04.2026 відмовлено у відкритті провадження в частині вимог про встановлення факту порушення Державою Україна ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнання, що внаслідок бездіяльності суду позивачу фактично відмовлено у доступі до правосуддя та визнання порушення його прав як учасника бойових дій.
Ухвалою від 01.04.2026 решта позовних вимог прийняті до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 
16.04.2026 від відповідача надійшов відзив, у якому представник Тверезовська І.С. просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки доказів протиправності дій чи бездіяльності працівників Державної казначейської служби України та Сумського окружного адміністративного суду позивачем не надано, не надано належних та допустимих доказів спричинення моральної шкоди, а також не доведено завдання такої шкоди. Позивачем не наведено обґрунтованих розрахунків, з яких він виходить при визначенні моральної шкоди в розмірі 40 000,00 гривень. Крім цього, Державна казначейська служба України не може бути належним відповідачем у даній справі.
16.04.2026 у відповіді на відзив позивач зазначив, що відзив не спростовує ключового. Відповідач не заперечує, що справа не розглядається понад 9 місяців, що рішення відсутнє, що заяви позивача ігноруються. Отже, факт порушення де-факто визнається. 
Відповідач стверджує, що потрібне окреме рішення про протиправність. Це суперечить практиці Верховного Суду. Верховний Суд прямо зазначає: «Для відшкодування шкоди достатньо встановлення факту порушення права, а не обов`язково попереднього визнання дій незаконними окремим рішенням» (правова позиція ВС у справах щодо відповідальності держави). А у постанові ВС від 03.04.2019 № 826/12123/16: «Тривале невчинення процесуальних дій судом є порушенням права на ефективний судовий захист». Тобто, сам факт бездіяльності вже є протиправністю.
Відзив містить головну маніпуляцію: «позивач не довів моральну шкоду». Це прямо суперечить практиці ЄСПЛ. Пряма позиція Kudla v. Poland «Сам факт порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку є підставою для присудження компенсації», Frydlender v. France «Тривалість провадження сама по собі викликає моральні страждання», Scordino v. Italy «Надмірна тривалість провадження створює презумпцію моральної шкоди». Висновок: моральна шкода у таких справах презюмується - її не потрібно доводити медичними довідками.
Постанова ВС № 522/1916/16-ц: «Моральна шкода може бути встановлена судом на підставі характеру порушення без обов`язкового надання спеціальних доказів». І ще: «Сам факт порушення прав особи може свідчити про заподіяння моральної шкоди». Це повністю спростовує позицію відповідача.
На відміну від тверджень відповідача, моральна шкода є конкретною і доведеною обставинами справи. Тривала правова невизначеність ЄСПЛ (Kudla v. Poland): «Стан невизначеності сам по собі є джерелом страждань». У випадку позивача справа не вирішена, правовий статус не визначений, результат невідомий.
Постійний психологічний тиск ЄСПЛ (Frydlender v. France): «Тривале очікування рішення викликає тривогу та стрес». У випадку позивача очікування триває понад 9 місяців, відсутність будь-якого руху.
Порушення нормального способу життя Верховний Суд: «Вплив порушення на спосіб життя є критерієм визначення моральної шкоди». Фактично позивач не може планувати свої дії, змушений постійно перебувати у стані очікування.
Приниження гідності ЄСПЛ у справі Pretty v. United Kingdom: «Людська гідність є ядром прав, гарантованих Конвенцією». У випадку позивача держава не забезпечила судовий захист, залишила його у стані правової беззахисності - це є прямим приниженням гідності.
Відповідач вимагає «розрахунок». Це юридично абсурдно. Верховний Суд: «Розмір моральної шкоди не підлягає точному математичному обчисленню». Обгрунтування 40 000 грн, практика ЄСПЛ: 1000 - 5000 євро за затягування - 40 000 грн ? 1000 євро. Тобто, це мінімальний рівень компенсації, це навіть занижена сума.
Відзив сам собі суперечить: спочатку каже, що держава відповідає, потім каже, що Казначейство не відповідає. Велика Палата ВС: «Держава бере участь у справі через відповідний орган». Казначейство - це лише процесуальний представник держави, це не звільняє державу від відповідальності.
Відзив відповідача суперечить практиці ЄСПЛ, суперечить практиці Верховного Суду, ґрунтується на неправильному тлумаченні доказування, є формальним запереченням без спростування фактів. Фактично відповідач намагається перекласти відповідальність держави на позивача - заперечити очевидне порушення, уникнути компенсації.
Порушення, яке є предметом даної справи, не є поодиноким або випадковим. Воно має системний характер, що неодноразово встановлено Європейським судом з прав людини. Практика ЄСПЛ Smirnova v. Ukraine «Затягування розгляду справ національними судами України є системною проблемою». Merit v. Ukraine «Надмірна тривалість проваджень в Україні свідчить про структурні недоліки судової системи». Kudla v. Poland «Держава зобов`язана організувати свою правову систему таким чином, щоб гарантувати кожному право на розгляд справи упродовж розумного строку».
Встановлення ЄСПЛ системного порушення означає: проблема не у конкретному судді, проблема у державі як системі, відповідальність не може бути перекладена на позивача. ЄСПЛ неодноразово наголошував: «Держава не може посилатися на недоліки власної системи для виправдання порушення прав людини».
У даній справі відсутність рішення понад 9 місяців, повна процесуальна бездіяльність, ігнорування заяв - є типовим проявом саме тієї системної проблеми, яку вже встановив ЄСПЛ.
Таким чином, порушення прав позивача є не випадковим воно є прямим наслідком неналежної організації судової системи державою Україна, отже, держава несе повну і безумовну відповідальність за заподіяну шкоду.
Ігнорування таких порушень на національному рівні суперечить зобов`язанням України за Конвенцією призводить до нових звернень до ЄСПЛ, формує практику системного невиконання державою своїх обов`язків. ЄСПЛ у своїй усталеній практиці виходить з того, що: «Право, гарантоване Конвенцією, має бути реальним та ефективним, а не теоретичним чи ілюзорним».
У даній справі суд існує формально, розгляд не здійснюється, рішення відсутнє. Отже, право позивача на суд стало ілюзорним. Ця справа - це не просто індивідуальний спір. Це приклад того, як держава не виконує свій обов`язок забезпечити правосуддя - судова система не працює ефективно, права людини залишаються без захисту. І саме тому є всі правові підстави для покладення на державу обов`язку відшкодувати моральну шкоду.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Безпосередньо дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 є учасником бойових дій згідно посвідчення, виданого 01.08.2019 (а.с. 8).
10.06.2025 він звернувся до Сумського окружного адміністративного суду із позовом до відділу поліції № 1 (м. Глухів) Шосткинського РУП ГУНП в Сумській області, у якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо внесення позивача до бази розшуку МВС як особи, яка ухиляється від мобілізації, зобов`язати відповідача виключити інформацію про нього з бази розшуку МВС та надати відповідь на звернення (а.с. 9-31).
Ухвалою судді Сумського окружного адміністративного суду від 11.06.2025 у справі № 480/4602/25 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 61-62). 
04.09.2025 ОСОБА_1 подав клопотання про прискорення розгляду справи (а.с. 90-91).
05.09.2025 ОСОБА_1 подав заяву про відвід судді, яку мотивував затягуванням розгляду справи (а.с. 92-94).
08.09.2025 ОСОБА_1 подав клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів (а.с. 33-34).
Ухвалою суду від 08.09.2025 заяву ОСОБА_1 від 05.09.2025 про відвід судді визнано необгрунтованою та передано для вирішення іншим складом суду (а.с. 63-64).
Ухвалою суду від 11.09.2025 залучено до участі у справі ГУНП у Сумській області в якості другого відповідача, зобов`язано відповідачів у 3 денний строк надати до суду належним чином засвідчені копії всіх документів, в тому числі подання ТЦК та СП, на підставі яких до бази МВС внесено інформацію про ОСОБА_1 як особи, яка ухиляється від мобілізації (а.с. 65-66).
12.09.2025 ОСОБА_1 клопотання про залучення співвідповідача (а.с.111-112, 147-158).
17.09.2025 ГУНП у Сумській області подало відзив на позовну заяву ОСОБА_1 (а.с. 124-134).
18.09.2025 ОСОБА_1 подав заперечення на відзив та заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 35-38, 95-97).
19.09.2026 ГУНП в Сумській області подало до суду заперечення на клопотання (заяву) та заперечення на відповідь на відзив (а.с. 39-41, 138-140).
19.09.2026 ОСОБА_1 подав клопотання про залучення співвідповідача (а.с. 98-100), відповідь на відзив відповідача ГУНП в Сумській області (а.с. 105-108) та заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 116-118).
23.09.2025 ОСОБА_1 подав клопотання про долучення доказів та заперечення на заперечення відповідача щодо заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 42-44, 109-110).
Ухвалою суду від 25.09.2025 залучено до участі у справі ІНФОРМАЦІЯ_1 в якості другого відповідача, зобов`язано його у 15 денний строк надати до суду належним чином засвідчені копії всіх документів, в тому числі подання, на підставі яких до бази МВС внесено інформацію про ОСОБА_1 як особи, яка ухиляється від мобілізації (а.с. 67-68).
19.11.2025 ОСОБА_1 подав заяву, у якій просив суд вважати подані раніше вуідзив та заперечення такими, що подані ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки їх подав його структурний підрозділ, не приймати новий відзив від відповідача, у випадку подання нового відзиву - здійснити оцінку його допустимості з урахуванням пропуску строку та його заперечень (а.с. 69-70). 
Також 19.11.2025 ОСОБА_1 подав заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 135-137).
26.11.2025 ОСОБА_1 подав заперечення на відповідь на відзив (а.с. 45-48).
05.12.2026 ІНФОРМАЦІЯ_2 подав відзив на позовну заяву та клопотання про поновлення процесуального строку для його подання (а.с. 71-83, 101-104).
05.12.2026 ОСОБА_1 подав заперечення на відповідь на відзив (а.с. 84-89).
18.01.2026 ОСОБА_1 подав до суду клопотання про прискорення розгляду справи (а.с. 141-143).
19.01.2026 ОСОБА_1 звернувся до Вищої ради правосуддя зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (а.с. 49-56).
08.03.2026 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив визнати, що обставини у справі № 480/4602/25 з`ясовані у повному обсязі, ухвалити судове рішення на підставі наявних матеріалів без подальшого зволікання, забезпечити дотримання принципу розумних строків судового розгляду (а.с. 57-59).
Також 08.03.2026 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив встановити строк для ухвалення судового рішення у справі № 480/4602/25, ухвалити судове рішення у найкоротший можливий строк на підставі наявних матеріалів, забезпечити дотримання принципу розумних строків розгляду справи, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (а.с. 113-115).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно з частинами першою та другою статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Однак цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків або відшкодування моральної шкоди.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Зазначений правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18)).
Статті 1173, 1174 ЦК України визначають спеціальні умови притягнення суб`єктів публічного права до цивільно-правової відповідальності.
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, на підставі якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.
Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.
У частинах першій та другій статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
ЄСПЛ зазначає, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» («Станков проти Болгарії»), заява № 68490/01).
Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.
Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Smith and Grady v. The UK» («Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства»), від 18 грудня 1996 року у справі «Aksoy v. Turkey» («Аксой проти Туреччини»)). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.
ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ указав, що вирішальним питанням під час оцінювання ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України»). Суд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Pelissier and Sassi v France» («Пелісьє і Сассі проти Франції»), від 27 червня 1997 року у справі «Philis v. Greece» («Філіс проти Греції»)). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зазначив, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості заявлених вимог покладається на позивача, який має надати докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності зазначених умов, які необхідні для відшкодування шкоди за правилами статей 1173, 1174 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих умов виключає настання відповідальності.
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Фактичні обставини справи свідчать про те, що позивач пов`язує завдання йому моральної шкоди з тривалістю розгляду його позову судом, наполягаючи на тому, що така тривалість є надмірною. ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги щодо моральної шкоди тим, що він є учасником бойових дій - особою, яка захищала державу Україна, але держава внесла його до розшуку, визнала «ухилянтом», на тривалий час - більше дев`яти місяців - позбавила доступу до суду. Через незаконні дії держави він не може звернутись до лікарні, звернутись до Пенсійного фонду, отримати виплати як УБД, постійно відчуває страх бути затриманим, а тому не може вільно пересуватись, несе репутаційні втрати.
Проте, доводи ОСОБА_1 щодо завдання йому шкоди не підтверджено належними та допустимими доказами, які б свідчили, що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування такої шкоди.
Саме на позивача покладено обов`язок довести в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань позивач виходить, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При цьому твердження позивача про наявність у нього моральних страждань підлягають доведенню позивачем на загальних підставах згідно зі статтею 81 ЦПК України.
Статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.
Частинами першою та третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус судів» встановлено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.
Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.
Аналогічна правова позиція викладена у висновках Великої Палати Верховного Суду в постановах: від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18, а також позиції Верхового Суду, висловленій у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 636/5534/15, від 08 січня 2020 року у справ № 640/17803/19.
Також згідно вимог пункту 71 Рекомендація СМ/Rес (2010) 12, якщо суддя не виконує суддівські функції, він може бути притягнутий до відповідальності згідно із цивільним, кримінальним або адміністративним правом, як і всі інші громадяни. Тобто, притягнення судді до відповідальності здійснюється компетентним органом, який ініціює процедуру притягнення суддів до відповідальності.
Проте, при розгляді цієї справи, суду не надано таких доказів, які б свідчили про притягнення судді до визначеної вище відповідальності.
Враховуючи вищевикладене та відсутність документального підтвердження протиправних дій судової влади (судові рішення, якими встановлено даний факт, рішення Вищої ради правосуддя), суд приходить до висновку, що протиправна бездіяльність судді Сумського окружного адміністративного суду залишилась недоведеною, а висновки позивача грунтуються на власних переконаннях та тривалому в часі розгляді судової справи.
В позовній заяві позивач наполягає на тому, що сам факт тривалого розгляду справи є підставою відповідальності держави та стягнення на його користь моральної шкоди. Однак, ОСОБА_1 обмежився лише посиланнями на бездіяльність суду, що спричинило йому моральну шкоду, надавши в якості доказів лише процесуальні документи зі справи № № 480/4602/25, та не довівши у визначений ст. 81 ЦПК України спосіб ні факту наявності такої шкоди, ні в чому вона полягає у відповідності до ст. 23 ЦК України, ким та в якій мірі вона була завдана, наявності причинного зв`язку між протиправною бездіяльністю, діями суду та можливим завданням такої шкоди.
З огляду на вказане в ході розгляду справи не доведено наявності всіх елементів цивільного правопорушення, а тому позов задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 2, 4, 5, 81, 89, 141, 257, 259, 263-265, 268, 273-279 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складене 20 травня 2026 року.

Позивач - ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 16.06.2016 Глухівським МРВ УМВС України В Сумській області, тел. НОМЕР_3 
Відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, юридична адреса Державної казначейської служби України: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6

Суддя      Л.М. Усенко