ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 120/4449/25
адміністративне провадження № К/990/6623/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів: Рибачука А.І., Бучик А.Ю., розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Вінницької міської ради на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2026 року, ухвалену у складі колегії судів: Курка О.П. (доповідач), Ватаманюка Р.В., Боровицького О.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,
УСТАНОВИВ:
I. ІСТОРІЯ СПРАВИ
I.I Короткий зміст позовних вимог
1. У квітні 2025 року ОСОБА_1 (далі - також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Вінницької міської ради (далі - також відповідач), у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення 51 сесії 8 скликання Вінницької міської ради від 29 листопада 2024 року № 2611 «Про відмову в продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення».
- зобов`язати Вінницьку міську раду Вінницької області на черговій сесії прийняти рішення про продаж громадянину ОСОБА_1 земельної ділянки, яка перебуває у його постійному користуванні, площею 4,9516 га з кадастровим номером 05240681000:01:005:0534, що розташована на території Вінницької міської ради, вулиця Масив фермерський (колишня територія Вінницько-Хутірської сільської ради) Вінницького району Вінницької області для ведення фермерського господарства за ціною, яка дорівнює нормативній грошовій оцінці земельної ділянки відповідно до вимог пункту 6-1 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України та укласти нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу цієї земельної ділянки.
2. На обґрунтування позову зазначалось, що відповідач протиправно і всупереч наявному у спірних правовідносинах правовому регулюванню безпідставно відмовив позивачу в реалізації наявного у нього права на викуп земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні заявника.
3. ОСОБА_1 вважає, що Вінницька міська рада, вирішуючи порушене перед нею питання про викуп позивачем у власність земельної ділянки відповідно до пункту 6-1 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, застосувала правові норми, які спірні правовідносини не врегульовують, й відмовила у викупі земельної ділянки з підстав, які законом не передбачені.
4. Позивач наполягав, що виконав усі визначені законом умови для реалізації наявного у нього права на викуп у свою власність земельної ділянки, яка перебуває у його постійному користуванні, а також стверджував, що перешкоди для цього відсутні, у зв`язку з чим вказував на обрання ним належного способу судового захисту, який за конкретних обставин цієї справи є ефективним і забезпечить повне відновлення його прав.
5. У позові також виокремлювалось, що наявні у відповідача у спірних відносинах повноваження не є дискреційними, у зв`язку з чим та у світлі фактичних обставин цієї справи і вимог процесуального закону, суд уповноважений задовольнити поданий ОСОБА_1 позов шляхом зобов`язання Вінницької міської ради прийняти рішення щодо задоволення клопотання позивача про викуп земельної ділянки у його власність на умовах, визначених законодавством.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
6. Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 10 листопада 2025 року позов задовольнив частково, а саме: 
- визнав протиправним та скасував рішення 51 сесії 8 скликання Вінницької міської ради від 29.11.2024 №2611 «Про відмову в продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення»;
- зобов`язав Вінницьку міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про продаж (викуп) йому земельної ділянки, яка перебуває у його постійному користуванні, площею 4,9516 га кадастровий номер 0520681000:01:005:0534, що розташована на території Вінницької міської ради, по вулиці Масив фермерський (колишня територія Вінницько-Хутірської сільської ради) Вінницького району Вінницької області для ведення фермерського господарства за ціною, яка дорівнює нормативній грошовій оцінці земельної ділянки та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням висновків суду, викладених в рішенні.
В решті позову відмовив.
7. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що до заяви позивача про викуп земельної ділянки були додані усі необхідні та визначені законом документи, а сама заява відповідала вимогам, установленим частиною другою статті 128 Земельного кодексу України для такого документа. Ці обставини сторони не заперечували.
8. Суд першої інстанції застосував норми частини п`ятої статті 128 Земельного кодексу України таким чином, що вони містять вичерпний і остаточний перелік підстав для відмови у продажі земельної ділянки, за відсутності яких уповноважений орган зобов`язаний прийняти рішення про продаж земельної ділянки.
9. За позицією суду першої інстанції, у випадку прийняття уповноваженим органом рішення про відмову у наданні дозволу на продаж земельної ділянки в такому адміністративному акті повинні бути зазначені конкретні підстави для такої відмови, які б узгоджувалися з вищенаведеними нормам Земельного кодексу України. При цьому, суд звернув увагу, що частина третя статті 128 Земельного кодексу України прямо зобов`язує уповноважений орган місцевого самоврядування у разі прийняття рішення про відмову у продажу земельної ділянки зазначати конкретні обґрунтовані причини (мотиви) такої відмови.
10. Під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції установлено, що оскаржене позивачем рішення не містить обґрунтувань про причини (мотиви) його прийняття з покликанням на передбачені законом підстави, а тому, за висновками суду, не відповідає вимогам законодавства та є необґрунтованим.
11. Посилання відповідача на невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам містобудівної документації суд першої інстанції відхилив, зазначивши, що такі обставини не можуть бути самостійною законною підставою для відмови у продажі, оскільки така прямо не передбачені Земельним кодексом України як підставі для такої відмови.
12. Врахувавши, що спірне рішення прийняте без належного правового та фактичного обґрунтування, що свідчить про порушення відповідачем принципів законності, обґрунтованості та добросовісності діяльності суб`єкта владних повноважень, суд першої інстанції виснував, що такий адміністративний акт є протиправним та порушує право позивача на викуп земельної ділянки у власність.
13. Поряд із цим, суд у своєму рішенні відзначав, що вирішення порушеного позивачем питання належить до виключної компетенції саме Вінницької міської ради, в яку суд не вправі втручатися й перебирати на себе такі її повноваження. З огляду на таке, суд вирішив, що належним способом захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах є зобов`язання Вінницької міської ради повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про продаж (викуп) йому у власність земельної ділянки, яка перебуває у його постійному користуванні.
14. За результатами апеляційного перегляду цієї справи Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову, якою скасував рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Вінницької міської ради повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про продаж (викуп) йому земельної ділянки, яка перебуває у його постійному користуванні, площею 4,9516 га (кадастровий номер 0520681000:01:005:0534), що розташована на території Вінницької міської ради, вулиця Масив фермерський (колишня територія Вінницько-Хутірської сільської ради) Вінницького району Вінницької області для ведення фермерського господарства за ціною, яка дорівнює нормативній грошовій оцінці земельної ділянки та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням висновків суду, викладених в рішенні.
15. У вказаній частині суд апеляційної інстанції прийняв нове рішення про задоволення позову, а саме: зобов`язав Вінницьку міську раду надати ОСОБА_1 дозвіл на викуп земельної ділянки з кадастровим номером 0520681000:01:005:0534, відповідно до частини другої статті 128 Земельного кодексу України за ціною, що дорівнює нормативній грошовій оцінці земельної ділянки, та укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки. 
В решті рішення суду першої інстанції залишене без змін.
16. Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що прийняте відповідачем у спірних правовідносинах рішення є необґрунтованим та протиправним, а тому підлягає скасуванню.
17. Водночас, суд апеляційної інстанції, взявши до уваги встановлений законом порядок реалізації наявних у відповідача повноважень, за результатом якого у спірних правовідносинах було прийняте оскаржене позивачем рішення, виснував, що суд першої інстанції не вірно обрав спосіб захисту порушеного права й не врахував усіх обставин справи, які мали значення для правильного вирішення наявного у ній спору.
18. Виходячи з приписів частин третьої, четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд вважав, що у цій справі належним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на викуп зазначеної земельної ділянки, уклавши нотаріально посвідчений договір її купівлі-продажу, оскільки застосовний попереднім рішенням суду спосіб судового захисту шляхом зобов`язання Вінницької міської ради розглянути клопотання ОСОБА_1 про продаж земельної ділянки позитивного результату не дав та порушені права останнього не відновив.
I.III Короткий зміст вимог касаційної скарги
19. Не погоджуючись із вказаною постановою апеляційного суду, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
II. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
20. Згідно з державним актом на право постійного користування землею від 01 березня 1993 року ОСОБА_1 надано у постійне користування земельну ділянку площею 5,1 га кадастровий номер 05240681000:01:005:0534, що розташована на території Вінницької міської ради, вулиця Масив фермерський (колишня територія Вінницько - Хутірської сільської ради) Вінницького району Вінницької області.
21. Надалі, у зв`язку із вилученням (викупом) частини земельної ділянки із загальної площі 5,1 га на користь гр. ОСОБА_2 , змінився розмір площі земельної ділянки, що перебуває в постійному користуванні ОСОБА_1 та становить 4,9516 га, що підтверджується витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку, витягом з Державного реєстру речових прав та листом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 15 травня 2024 року № 0-2-0.2-4360/2-24.
22. Сторонами не заперечується, що у червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся Вінницької міської ради з клопотанням про продаж вказаної земельної ділянки за ціною, яка дорівнює нормативній грошовій оцінці земельної ділянки, яка перебуває у його постійному користуванні.
23. Листом № А/01/45318/1-00-10 позивача повідомлено, що відповідно до частини 7 статті 130 Земельного кодексу України продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної і комунальної власності забороняється.
24. Вважаючи, що Вінницька міська рада допустила протиправну бездіяльність щодо розгляду вищевказаної заяви, ОСОБА_1 оскаржив її в судовому порядку.
25. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року у справі № 120/9670/24 адміністративний позов задоволено частково, а саме:
визнано протиправною бездіяльність Вінницької міської ради щодо неприйняття рішення за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 про продаж (викуп) йому земельної ділянки, яка перебуває у його постійному користуванні, площею 4,9516 га кадастровий номер 05240681000:01:005:0534, що розташована на території Вінницької міської ради, вулиця Масив фермерський (колишня територія Вінницько-Хутірської сільської ради) Вінницького району Вінницької області для ведення фермерського господарства за ціною, яка дорівнює нормативній грошовій оцінці земельної ділянки;
зобов`язано Вінницьку міську раду розглянути клопотання ОСОБА_1 про продаж (викуп) йому земельної ділянки, яка перебуває у його постійному користуванні, площею 4,9516 га кадастровий номер 05240681000:01:005:0534, що розташована на території Вінницької міської ради, вулиця Масив фермерський (колишня територія Вінницько-Хутірської сільської ради) Вінницького району Вінницької області для ведення фермерського господарства за ціною, яка дорівнює нормативній грошовій оцінці земельної ділянки та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням висновків суду, викладених в рішенні.
26. Зазначене рішення суду набрало законної сили й на його виконання Вінницька міська рада, розглянувши заяву гр. ОСОБА_3 про продаж земельної ділянки площею та подані до неї документи, прийняла рішення від 29 листопада 2024 року № 2611 про відмову в продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення.
27. На обґрунтування вказаного рішення відповідач зазначив про невідповідність місця розташування земельної ділянки діючій містобудівній документації, зокрема Плану зонування міста Вінниці, затвердженого рішенням Вінницької міської ради від 04 липня 2008 року № 2012, зі змінами затвердженими рішенням Вінницької міської ради від 28 травня 2021 року № 451 (рекреаційна зона озеленених територій загального користування, зона індивідуальної садибної житлової забудови, виробнича зона, зона транспортної інфраструктури).
28. Позивач з таким рішенням відповідача не погодився й оскаржив його до адміністративного суду.
III. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
29. Касаційне провадження у цій справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої та підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
30. Відкриття касаційного провадження у цій справі зумовили доводи про те, що суд апеляційної інстанції в оскарженому рішенні застосував норми права без урахування юридичних позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 02 липня 2020 року у справі № 825/2228/18, від 31 липня 2020 року у справі № 810/2474/18 та від 24 квітня 2025 року у справі № 120/488/24 щодо застосування положень пункту 6-1 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України.
31. Наведені у вищезгаданих постановах Верховного Суду висновки щодо застосування норм права у подібних, на думку відповідача, правовідносинах скаржник розуміє так, що після реєстрації фермерського господарства та набуття ним статусу юридичної особи, обов`язки землекористувача здійснює саме фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення такого господарства.
32. Скаржник наголошує, що земельна ділянка, питання про викуп якої у спірних відносинах було порушене перед Вінницькою міською радою, надавалася в постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства, але оскільки таку діяльність здійснює саме фермерське господарство як юридична особа, то з моменту створення 03 грудня 2014 року ОСОБА_1 фермерського господарства «Оксана-С» (код ЄДРПОУ 39527427; далі - також ФГ «Оксана-С») речові права на таку ділянку належать зазначеному господарству відповідно до положень Закону України «Про фермерське господарство», а не позивачу.
33. З огляду на викладене, відповідач вважає, що з моменту державної реєстрації ФГ «Оксана-С» у правовідносинах користування вищевказаними земельними ділянками відбулася фактична заміна користувача, а обов`язки землекористувача з того дня перейшли до вказаного фермерського господарства. 
34. Відповідно до викладеної у касаційній скарзі аргументації, суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував й передчасно зобов`язав Вінницьку міську раду прийняти рішення про надання позивачу дозволу на викуп земельної ділянки відповідно до частини другої статті 128 Земельного кодексу України за ціною, що дорівнює нормативній грошовій оцінці земельної ділянки та укласти нотаріально посвідчений договір її купівлі-продажу.
35. Відповідач наполягає на тому, що вирішення порушеного перед ним питання про викуп земельної ділянки належить до виключної компетенції Вінницької міської ради як представницького органу місцевого самоврядування, і саме місцева рада, а не суд, реалізовуючи такі повноваження у сфері земельних відносин та розпорядження землями сільськогосподарського призначення, повинна установити, перевірити та врахувати при прийнятті відповідного рішення усі обставини, які мають значення для його прийняття.
36. За позицією відповідача, суд апеляційної інстанції, вирішивши питання щодо належності заявника до суб`єктів, які мають право на звернення до уповноваженого органу з заявою про викуп наданої у постійне користування земельної ділянки, а також констатувавши відсутність передбачених законом підстав для надання дозволу на такий викуп, безпідставно втрутився у виключну компетенцію представницького органу місцевого самоврядування та перебрав на себе його повноваження, що є неприпустимим і порушує гарантій місцевого самоврядування в Україні.
37. Такі доводи скаржника позивач заперечує й у відзиві на касаційну скаргу, покликається на те, що він за законом, в силу приписів пункту 6-1 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, наділений правом на викуп земельної ділянки, наданої йому в постійне користування, й це узгоджується з нормами частини першої статті 92 і частини другої статті 95 цього ж Кодексу, згідно з якими право постійного користування є безстроковим, а права користувачів такими ділянкам не є вичерпними.
38. Стверджує, що надане на підставі вищезгаданих норм право на викуп зазначеної у позові земельної ділянки узгоджується з приписами статей 12, 13 Закону України «Про фермерське господарство».
39. Підтримуючи висновок суд апеляційної інстанції по суті спору, позивач акцентує увагу на тому, що державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою, з заявою про викуп якої він у спірних відносинах звернувся до Вінницької міської ради, проведена саме за ОСОБА_1 й таке право не припинялось, а сама ділянка ФГ «Оксана-С» не передавалась.
40. Тому позивач переконаний, що й право на викуп вказаної земельної ділянки має саме він, а не створене ним фермерське господарство, у зв`язку з чим переконаний у помилковості позиції відповідача по суті спору та наведених на її обґрунтування доводів, які, як він вважає, викладених у оскарженій постанові апеляційного суду висновків не спростовують.
41. Наведену в касаційній скарзі практику Верховного Суду позивач вважає нерелевантною, оскільки правовідносини у справі, яка розглядається, та у справах, на які покликається скаржник в обґрунтуванні своїх доводів, не є подібними та склалися за інших фактичних обставин.
42. Окрім зазначеного, позивач звертає увагу на неодноразово викладені у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 806/965/17 та від 27 вересня 2021 року у справі № 380/8727/20 правові позиції, відповідно до яких у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
43. Позивач вважає, що установлені судовим розглядом цієї справи обставини та наявне у спірних правовідносинах правове регулювання підтверджують обґрунтованість обраного позивачем та застосованого судом апеляційної інстанції способу захисту порушених відповідачем прав, що узгоджується з вищенаведеною практикою Верховного Суду та визначеними процесуальним законом повноваженнями адміністративного суду при вирішенні справи.
44. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - залишити без змін як таку, що ухвалена при правильному застосування норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, відповідає закону та враховує відповідні правові позиції Верховного Суду, викладені у подібних правовідносинах.
IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
IV.I Оцінка доводів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
45. Відповідно до частин першої - третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
46. Згідно з частинами першою, другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
47. Перевіряючи у межах повноважень, встановлених процесуальним законом, та доводів касаційної скарги, які зумовили відкриття касаційного провадження у справі, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд, виходить з такого.
48. Відповідно до частини другої статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
49. За змістом частини першої статті 2 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
50. Згідно з частинами першою, другою статті 127 зазначеного Кодексу (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або передають їх у користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.
Продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності та набуття прав користування ними (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюються на конкурентних засадах (на земельних торгах) у формі електронного аукціону у випадках та порядку, встановлених главою 21 цього Кодексу.
51. Порядок продажу земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам регламентовано статтею 128 Земельного кодексу України.
52. Так, за змістом вказаної статті продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень.
Громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.
До заяви (клопотання) додаються, зокрема: а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд); б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина копія документа, що посвідчує особу.
Орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.
Підставою для відмови в продажу земельної ділянки є: а) неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки; б) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах; в) якщо щодо суб`єкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності; г) встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність; ґ) відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.
53. Проаналізувавши зазначені норми, Верховний Суд, зокрема, у постанові від 24 квітня 2025 року у справі № 120/488/24, на яку здійснюється покликання в касаційній скарзі, виснував, що такі регламентують загальні правила та умови продажу земельних ділянок, а також визначають вичерпний перелік підстав для прийняття рішення про відмову у такому продажі.
54. Предмет спору у вищезгаданій справі як і у справі, що розглядається, виник у правовідносинах стосовно продажу фізичній особі земельної ділянки, наданої їй в постійне користування для ведення фермерського господарства, на підставі пункту 6-1 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, яка встановлює наступне правове регулювання.
Громадяни України, яким належить право постійного користування, право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою державної чи комунальної власності, а також юридичні особи, яким на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель» належало право постійного користування земельними ділянками державної чи комунальної власності, та які відповідно до статті 92 цього Кодексу не можуть набувати земельні ділянки на праві постійного користування, орендарі земельних ділянок, які набули право оренди земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства шляхом переоформлення права постійного користування щодо зазначених земельних ділянок до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів», мають право на купівлю таких земельних ділянок без проведення земельних торгів. Купівля земельних ділянок відповідно до цього пункту здійснюється за ціною, що дорівнює: нормативній грошовій оцінці земельної ділянки - для земель сільськогосподарського призначення; експертній грошовій оцінці земельної ділянки - для земель несільськогосподарського призначення.
У разі купівлі земельної ділянки її покупець має право на розстрочення платежу із сплати ціни земельної ділянки з рівним річним платежем з урахуванням індексу інфляції, за умови встановлення заборони на продаж або інше відчуження та надання у користування земельної ділянки до повного розрахунку покупця за договором купівлі-продажу.
Розрахунок за придбану земельну ділянку здійснюється щороку, рівними частинами, у місяць, що настає за звітним роком. Покупець має право на дострокове погашення всієї або частини суми ціни продажу земельної ділянки з розстроченням платежу з урахуванням індексу інфляції. Строк розстрочення платежу становить: щодо земель сільськогосподарського призначення - 10 років, щодо земель несільськогосподарського призначення - 30 років, якщо покупець не ініціює встановлення меншого строку. У разі купівлі земельної ділянки з розстроченням платежу право власності переходить до покупця після сплати першого платежу.
Право купівлі земельної ділянки відповідно до цього пункту також мають громадяни України - спадкоємці громадян, яким належало право постійного користування, право довічного успадкованого володіння земельними ділянками державної чи комунальної власності, призначеними для ведення селянського (фермерського) господарства (крім випадків, якщо такі земельні ділянки були передані у власність чи користування фізичним або юридичним особам). Якщо таких спадкоємців декілька, земельна ділянка придбавається ними у спільну часткову власність, де частки кожного із спадкоємців у праві власності є рівними.
Громадяни України та юридичні особи, що здійснюють купівлю земельних ділянок сільськогосподарського призначення відповідно до цього пункту, мають відповідати вимогам, визначеним цим Кодексом до набувачів земельних ділянок сільськогосподарського призначення.
55. Верховний Суд, зокрема, у постанові від 24 квітня 2025 року у справі № 120/488/24, вже викладав висновки щодо застосування зазначених норм права й відступу від них не здійснювалось.
56. У вказаній постанові Верховний Суд виснував, що умовою, з якою законодавець пов`язує виникнення у громадянина України права на купівлю відповідних земельних ділянок сільськогосподарського призначення у власність з розстрочкою платежу до десяти років за ціною, яка дорівнює нормативній грошовій оцінці таких земельних ділянок, без проведення земельних торгів, є належність такому громадянину права постійного користування земельними ділянками державної чи комунальної форми власності.
57. Поряд із цим, Верховний Суд, у світлі спірних у справі № 120/488/24 правовідносин, звернув увагу на позицію Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 817/1911/17, щодо передачі земельних ділянок у власність із земель для ведення фермерського господарства.
58. Зокрема, відзначив, що за наслідками розгляду справи № 817/1911/17 судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав сформувала наступні правові висновки:
« 59. У члена фермерського господарства не виникає право користування земельною ділянкою, яка була надана власником (органом місцевого самоврядування) громадянину (засновнику) у користування для створення такого господарства. Єдиним суб`єктом, який володіє правомочністю користуватися земельною ділянкою, виділеною власником (органом місцевого самоврядування) для створення фермерського господарства, є саме таке фермерське господарство як суб`єкт господарювання.
60. Право на безоплатну передачу у власність земельних ділянок із земель, що надавалися у користування засновнику для створення фермерського господарства, не виникає у жодного члена фермерського господарства, в тому числі засновника.
61. Чинні правові норми Земельного кодексу України та Закону №973-IV не передбачають права громадянина України використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення фермерського господарства, без створення такого фермерського господарства та його реєстрації. Тому земля, надана в користування громадянину України для створення фермерського господарства, вважається такою, яка передана у користування всьому фермерському господарству. Але при цьому, власник землі залишається незмінним - держава або територіальні громади. Фермерське господарство не має в цьому випадку документу, який засвідчував би державну реєстрацію права на землю (права постійного користування) на відміну від громадянина, який отримав земельну ділянку у користування та зареєстрував належним чином такий правочин. Отже, члени фермерських господарств, у тому числі засновник (який отримав земельну ділянку у користування для створення такого фермерського господарства), можуть отримати безоплатно у приватну власність земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) із земель державної та комунальної власності у порядку, передбаченому ЗК України, та лише після припинення права власності чи користування такими земельними ділянками у визначеному законом порядку».
59. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 конкретизувала висновок, викладений, в тому числі, у наведеній вище постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, та зазначила, що член фермерського господарства, який отримав земельну ділянку у користування для створення фермерського господарства і раніше не набув права на земельну частку (пай), може цю (отриману ним) земельну ділянку приватизувати у розмірі земельної частки (паю). Якщо ж член фермерського господарства не отримував у користування земельну ділянку для його створення, а лише увійшов до складу членів цього господарства, він має право отримати у власність земельну ділянку у передбаченому законом розмірі, проте в загальному порядку, зокрема із земель, які не перебувають у власності чи користуванні фермерського господарства.
60. Аналогічна позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18, від 01 квітня 2020 року, від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц.
61. Взявши до уваги обставини, з`ясовані під час судового розгляду справи № 120/488/24, Верховний Суд, ухвалюючи постанову від 24 квітня 2025 року дійшов висновку, що в разі, якщо земельні ділянки, стосовно яких порушується питання про їх викуп (продаж) в порядку статті 128 та на підставі пункту 6-1 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, надавалися заявникові у користування для ведення селянського (фермерського) господарства й використовуються відповідним фермерським господарством та заявником як засновником та членом цього господарства, то і речові права на такі ділянки належать такому господарству відповідно до положень Закону України «Про фермерське господарство».
62. У цій же справі Верховний Суд визнав обґрунтованими і такими, що відповідають правильному застосуванню норм матеріального права та узгоджується з релевантними спірним правовідносинам позиціями Верховного Суду, висновки судів попередніх інстанцій про те, що після реєстрації фермерського господарства та набуття ним статусу юридичної особи, обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.
63. У зв`язку з цим у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі № 120/488/24 сформульований висновок про те, що за наведених обставин, право постійного користування такими ділянками, з яким законодавство пов`язує можливість викупу (купівлі) землі сільськогосподарського призначення у власність з розстрочкою платежу до десяти років за ціною, яка дорівнює нормативній грошовій оцінці, без проведення земельних торгів, належить саме створеному та зареєстрованому у встановленому законом порядку фермерському господарству, а не особі, яка є його головою, членом та / або засновником.
64. У справі ж, яка розглядається, відповідач у судах обох інстанцій неодноразово наводив аргументи про те, що земельна ділянка, питання про викуп якої у спірних відносинах було порушене позивачем перед Вінницькою міською радою, надавалася ОСОБА_1 в постійне користування саме для ведення селянського (фермерського) господарства і що така ділянка станом на момент виникнення спірних у цій справі правовідносин фактично використовувалась у діяльності ФГ «Оксана-С» (код ЄДРПОУ 39527427), яке було створене 03 грудня 2014 року, і засновником та членом якого є ОСОБА_1 .
65. Покликаючись на такі обставини та вищенаведені висновки Верховного Суду щодо застосування норм статті 128 та пункту 6-1 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, Вінницька міська рада наполягала на тому, що з моменту державної реєстрації ФГ «Оксана-С» у правовідносинах користування бажаною до викупу земельною ділянкою відбулася фактична заміна користувача, а обов`язки землекористувача з того дня перейшли до вказаного фермерського господарства, у зв`язку з чим й речові права на таку ділянку належать саме зазначеному господарству відповідно до положень Закону України «Про фермерське господарство», а не позивачу.
66. З огляду на таке, відповідач доводив перед судами попередніх інстанцій, зокрема і у відзиві на апеляційну скаргу, те, що у спірних правовідносинах право викупу зазначеної у заяві ОСОБА_1 земельної ділянки належать саме ФГ «Оксана-С», а не заявнику.
67. Аналогічні доводи та покликання на ту ж саму судову практику Верховного Суду відповідач навів і в касаційній скарзі, що й зумовило відкриття касаційного провадження у справі, що розглядається.
68. Верховний Суд зауважує, що відповідно до підпункту «в» пункту 3 частини першої статті 322 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
69. Такі норми кореспондуються з положеннями частин другої та третьої статті 242 цього ж Кодексу, згідно з якими законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
70. Дослідивши зміст оскарженої постанови, Верховний Суд установив, що суд апеляційної інстанції, в порушення вимог наведених норм процесуального права, не надав жодної оцінки вищевказаним аргументам відповідача, які зазначались ним у відзиві на апеляційну скаргу і з огляду на зміст спірних у цій справі правовідносин та релевантних їм висновків Верховного Суду щодо застосування норм права були вагомими та доречними, а отже мали б бути оцінені судом з відображенням відповідних мотивів щодо цього в ухваленій за результатом апеляційного розгляду справи постанові.
71. Не дотримавшись норм процесуального права, суд апеляційної інстанції не з`ясував пов`язані з вищезгаданими аргументами відповідача обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору у справі, що розглядається. Апеляційний суд також не дослідив відповідні докази у встановленому законом порядку.
72. Такі порушення норм процесуального права призвели до неповного з`ясування обставин у справі, що розглядається, та зумовили ухвалення судом апеляційної інстанції необґрунтованої постанови. 
73. Вищенаведене вказує на передчасність висновку суду апеляційної інстанції про те, що у цьому конкретному випадку дотримані усі визначені законом умови для зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення про фактичне задоволення заяви ОСОБА_1 щодо викупу земельної ділянки, а отже й для обрання саме такого способу захисту, який застосований апеляційним судом за результатом апеляційного перегляду цієї справи.
74. Верховний Суд, в силу наданих йому повноважень та встановлених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України меж перегляду справи судом касаційної інстанції, не наділений правом встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
ІV.IІ Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
75. За правилами пункту 2 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
76. Відповідно до пункту 1 частини другої, частини четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
77. Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу в межах доводів скаржника, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі, та повноважень касаційного суду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку про те, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим та на підставі частини другої статті 353 цього Кодексу, оскаржену постанову належить скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
78. Під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги викладене в цій постанові Верховного Суду, повно і всебічно встановити обставини, що стосуються обсягу та змісту спірних правовідносин, охоплюються предметом доказування й мають значення для правильного вирішення спору між сторонами, надати належну і повну юридичну оцінку обставинам справи та усім аргументам учасників справи, перевірити їх доказами, та постановити рішення відповідно до вимог 242 Кодексу адміністративного судочинства України та повноважень суду при вирішенні справи, визначених статтею 245 цього Кодексу.
Керуючись статтями 340, 341, 344, 349, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Вінницької міської ради задовольнити частково.
Постанову Київського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2026 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

Судді: А.І. Рибачук

А.Ю. Бучик