Справа № 951/623/25
Провадження №2/951/21/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року          селище Козова

Козівський районний суд Тернопільської області в складі:
головуючого судді Чапаєва Р.В.,
при секретарі Бусько Ю.А.,
за участі представника позивача – адвоката Хмари М.В. (в режимі відеоконференції), 
представника позивача – адвоката Юська І.М. (в режимі відеоконференції),
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача – адвоката Терлюка О.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Козова цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Міністерство оборони України, ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування особи на утриманні,
ВСТАНОВИВ:
19.09.2025 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування особи на утриманні.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 13.11.2014 проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 як подружжя за адресою: АДРЕСА_1 , а вихідні дні проводили на АДРЕСА_2 . Упродовж періоду спільного проживання сторони вели спільне господарство, мали єдиний сімейний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, разом проводили дозвілля та відпочинок, користувалися послугами одного сімейного лікаря, з яким були укладені відповідні декларації про надання медичної допомоги. Окрім того, ОСОБА_2 разом із ОСОБА_4 несли спільні побутові витрати, зокрема останній неодноразово перераховував грошові кошти на забезпечення сімейних потреб, оплату комунальних послуг та проведення ремонтних робіт у житлі. Вказує, що в період з 01.01.2022 по 31.12.2023 ОСОБА_4 регулярно здійснював грошові перекази на її рахунок, і суми цих переказів, тобто матеріальної допомоги позивачеві, були значно вищими, аніж доходи позивача з інших джерел, систематичність і сталість наданої допомоги від ОСОБА_4 , на думку позивача, свідчить про те, що ця допомога була основним і постійним джерелом засобів до існування для неї. Покликається на те, що ОСОБА_4 зазначав її у різних документах як свою дружину, а в особистій телефонній книзі вона була записана як «кохана». Упродовж усього часу спільного проживання ні позивач, ні ОСОБА_4 не перебували у зареєстрованому шлюбі з іншими особами. У зв`язку із введенням на всій території України правового режиму воєнного стану ОСОБА_4 03.03.2022 був мобілізований на військову службу та включений до особового складу військової частини НОМЕР_1 . Під час проходження військової служби ОСОБА_4 постійно підтримував зв`язок із позивачкою, спілкувався з нею та цікавився сімейними справами. Проте ІНФОРМАЦІЯ_3 він загинув під час виконання бойового завдання, покладеного на нього в межах проходження військової служби. Зазначає, що після загибелі ОСОБА_4 вона особисто взяла на себе організацію та проведення всіх заходів, пов`язаних із його похованням. Надалі вона звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_4 із відповідною заявою щодо оформлення передбачених законодавством державних виплат у зв`язку зі смертю військовослужбовця. Проте в оформленні та призначенні таких виплат їй було відмовлено. Оскільки, як зазначає позивач, вказану одноразову грошову допомогу вона зможе отримувати лише у разі встановлення юридичного факту перебування її на утриманні, вона звернулася до суду із зазначеним позовом. Вказує на те, що встановлення факту перебування її на утриманні ОСОБА_4 має для неї істотне юридичне значення, оскільки є необхідним для реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Водночас зазначене право оспорюється батьком загиблого – відповідачем ОСОБА_1 , який заперечує наявність підстав для його реалізації позивачем.
Суд своїми ухвалами від 07.11.2025 та від 16.01.2026 залучив до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 .
10.10.2025 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Свою процесуальну позицію обґрунтовує тим, що суду, на його думку, не надано доказів того, що позивач ОСОБА_2 перебувала на утриманні загиблого ОСОБА_4 або проживала з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що встановлено рішенням суду. Вважає, що стороною позивача проведено неправильне тлумачення чинного законодавства, що регулює правовідносини у сфері одержання одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця, внаслідок чого, на думку відповідача, позивач безпідставно віднесла себе до категорії осіб, які мають право на одержання такої допомоги як інші утриманці загиблої (померлої) особи, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Позивач, надаючи власний аналіз законодавства, вважає, що утриманцями, які зазначені у ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть, що настала протягом року після звільнення). Згідно зі ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). Відповідно до положень ч. 4 ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» непрацездатними членами сім`ї вважаються батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю. Згідно з ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017. Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсій за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності визначеного у цій статті страхового стажу. Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманці, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомоги, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (ст.31). Відповідно до ч.1 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, незалежно від того чи були вони на утриманні годувальника. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування. Відповідно до п.1 ч.2 вищезазначеного Закону, непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» умови призначення пенсії мають особи за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017. Згідно із ч. 4 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» до числа непрацездатних членів сім`ї відносяться: а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю; в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю. Відповідне зниження пенсійного віку жінкам, установлене абзацом першим цього пункту, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 01.01.2022; г) дід і бабуся - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати; д) дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює. Зазначений перелік непрацездатних членів сім`ї загиблого (померлого) є вичерпним та розширенню не підлягає.
Позивач ОСОБА_2 , на думку відповідача, не належить до жодної з категорій осіб із зазначеного вище переліку непрацездатних членів сім`ї загиблого, а тому не було правових підстав для її утримання, відтак встановлення факту, про який просить позивач, не створює для неї підстав для одержання одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця відповідно до ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що є підставою для відмови у позові. 
Відповідач також зазначає, що оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не перебували у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2 не є дружиною в розумінні ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», а тому не має права на вказаний вид допомоги. 
Також відповідач покликається на недостатність доказів, наданих стороною позивача, на підтвердження факту утримання ОСОБА_4 позивача.
21.10.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій вона зазначає, що заперечує доводи відповідача та наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вона зазначає, що предметом спору є встановлення факту її перебування на утриманні загиблого військовослужбовця ОСОБА_4 , а не встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про що зазначає у відзиві відповідач. Також позивач стверджує, що ОСОБА_4 систематично надавав їй матеріальну допомогу, яка була основним джерелом її існування, що підтверджується банківськими виписками, довідками та іншими письмовими доказами. Окремо вона наголошує на спільному веденні господарства, фінансуванні ремонту житла та спільному побуті. У відповіді на відзив наведено посилання на норми сімейного законодавства, законодавства про соціальний захист військовослужбовців та судову практику Верховного Суду щодо критеріїв перебування особи на утриманні. Позивач вважає безпідставними твердження відповідача про неналежність довідок і актів, які підтверджують їх спільне проживання та сімейні відносини. Також вона посилається на доведеність регулярної фінансової підтримки з боку загиблого долученими банківськими документами. Позивач наводить дані щодо фактичного проживання її разом із ОСОБА_4 , після призову якого вона із ОСОБА_4 підтримували сімейні відносини. Позивач посилається на медичні документи, де вона була вказана як довірена особа військовослужбовця, що, на її думку, підтверджує характер їхніх сімейних зв`язків. Крім того, вона звертає увагу на неналежне виконання батьком загиблого обов`язків щодо встановлення пам`ятника та впорядкування місця поховання, попри отримання відповідних бюджетних коштів. На думку позивача, усі заперечення відповідача ґрунтуються переважно на суб`єктивних припущеннях і не спростовують наданих нею доказів. У зв`язку з цим вона просить суд встановити факт її перебування на утриманні ОСОБА_4 та задовольнити позов у повному обсязі.
28.10.2025 відповідач подав заперечення в порядку, передбаченому ст.180 ЦПК України. У поданому запереченні відповідач просить відмовити у задоволенні позову, зазначає, що відповідь позивачки на відзив фактично повторює зміст позовної заяви та не містить нових належних і допустимих доказів. Відповідач стверджує, що позивач не довела систематичний характер матеріальної допомоги, її розмір, тривалість надання та те, що така допомога була основним джерелом її існування. Звертає увагу на те, що на момент загибелі ОСОБА_4 позивач не досягла пенсійного віку та не мала статусу особи з інвалідністю, тому, на його думку, не належала до кола непрацездатних утриманців. Відповідач аналізує положення законодавства про пенсійне забезпечення та соціальний захист і наводить норми, які визначають поняття утриманця та члена сім`ї. Він наголошує, що позов стосується саме перебування на утриманні, а не встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. На його переконання, навіть доведення факту спільного проживання не є автоматичним підтвердженням права на визнання особи утриманцем. Відповідач також зазначає, що відсутні належні докази зареєстрованого шлюбу або судового рішення про проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки. Відповідач не погоджується з доводами позивача щодо спільного господарства, взаємних прав та обов`язків, вважаючи їх такими, що не підтверджені належними доказами. Відповідач також вказує, що позивач не надала доказів того, що саме вона займалася похованням ОСОБА_4 . Крім того, він заперечує твердження позивача щодо отримання ним коштів на встановлення пам`ятника та їх нецільового використання, посилаючись на офіційні документи органів місцевого самоврядування. У запереченні наголошується, що матеріали справи не підтверджують факту перебування позивача на повному або частковому утриманні загиблого. Підсумовуючи свої доводи, відповідач просить суд визнати позовні вимоги необґрунтованими та відмовити у встановленні юридичного факту перебування позивача на утриманні ОСОБА_4 до дня його загибелі.
25.11.2025 надійшли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Міністерства Оборони України. Представник третьої особи вказує, що метою позову є отримання позивачем права на одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю військовослужбовця. Проводить власний аналіз Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Окрема увага приділяється правовому регулюванню виплати під час воєнного стану. Зазначає, що право на одноразову грошову допомогу сім`ям загиблих військовослужбовців мають лише особи, визначені законом, зокрема утриманці загиблого. Представник третьої особи зазначає, що утриманцями визнаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до спеціального пенсійного законодавства. Наголошує, що відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та судової практики Верховного Суду для визнання особи утриманцем необхідно довести непрацездатність особи та факт отримання від померлого постійної і основної матеріальної допомоги. Представник звертає увагу, що допомога має бути систематичною, а її значення повинно перевищувати інші джерела доходу особи. Представник наголошує, що проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу не створює прав та обов`язків подружжя. На думку представника, надані позивачем докази не підтверджують ані факту її перебування на повному утриманні ОСОБА_4 , ані наявності правових підстав для отримання нею пенсії у зв`язку з втратою годувальника та одноразової грошової допомоги. 
За таких обставин просить суд повністю відмовити у задоволенні позовної заяви про встановлення факту перебування позивача на утриманні загиблого військовослужбовця ОСОБА_4 
14.03.2026 надійшли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ІНФОРМАЦІЯ_5 . У вказаних поясненнях представник третьої особи зазначає, що право на певні виплати можуть мати особи, які перебували на утриманні військовослужбовця. Наголошує, що для визнання особи утриманцем допомога від померлого повинна бути постійним і основним джерелом засобів до існування. Зауважує, що наявність власних доходів не виключає можливості встановлення факту перебування на утриманні, якщо допомога годувальника була основною. Зазначається, що для набуття права на пенсію у зв`язку з втратою годувальника Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», до якого кореспондує ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» необхідна одночасна наявність двох умов: непрацездатність особи та її перебування на утриманні померлого годувальника. Представник вважає, що з огляду на положення Сімейного кодексу України проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує прав та обов`язків подружжя. Резюмує, що позивачем не доведено ані факту перебування на утриманні ОСОБА_4 , ані наявності правових підстав для отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника та одноразової грошової допомоги.
Суд своєю ухвалою від 13.03.2026 закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до розгляду.
У судовому засіданні представники позивача – адвокат Хмара М.В. та адвокат Юсько І.М. підтримали позовні вимоги, та просили їх задовольнити. 
Відповідач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Терлюк О.Я. просили відмовити у задоволенні вимог, викладених у позовній заяві. У судових дебатах представник відповідача виступив із промовою, свою позицію обґрунтував тим, що на момент загибелі ОСОБА_4 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 – стаття 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у чинній на той час редакції не передбачала права на одноразову грошову допомогу для жінки (чоловіка), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживала однією сім`єю, але не перебувала у шлюбі; чинна редакція цієї статті, що закріпила таке право, введена в дію Законом України від 09.12.2023 № 3515-IX, який набрав чинності лише 09.03.2024, тобто після загибелі ОСОБА_4 , а зворотної дії в часі за приписами статті 58 Конституції України цей Закон не має. Відтак встановлення заявленого позивачем факту не має для неї юридичного значення для реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги. Окремо звернув увагу на те, що позивач ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 і станом на день загибелі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 – шістдесятирічного віку, з яким частина 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пов`язує право на призначення пенсії за віком, ще не досягла, а статусу особи з інвалідністю не мала, через що не була непрацездатною у розумінні норм пенсійного законодавства, які кореспондують зі статтею 16-1 згаданого Закону. Стверджував, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт перебування на повному утриманні ОСОБА_4 або одержання від нього допомоги, яка була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування: довідки про спільне проживання, складені керівником об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Мельника 14», охоплюють період з листопада 2014 року, тоді як саме об`єднання співвласників було засновано лише 17.05.2016; довідки про проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у м. Рівне та одночасно у с.Русивель за той самий період взаємно суперечать одна одній; з 04.03.2022 до дня загибелі ОСОБА_4 перебував на військовій службі за призовом по мобілізації, а тому за вказаними у довідках адресами фактично не проживав; виписки з банківської картки позивача не містять інформації про те, що перерахування коштів здійснювалось саме з банківської картки, відкритої на ім`я ОСОБА_4 , та з яким призначенням платежу; товарний чек № 8 від 14.09.2023 на придбання товарів не містить необхідних реквізитів і не дозволяє встановити, ким і за чий рахунок придбано товари та чи призначені вони для спільного використання; копія особової картки працівника ТОВ «ДЕДДЕНС АГРО» від 01.02.2018, на яку посилається позивач, не відповідає періоду фактичної роботи ОСОБА_4 у вказаному товаристві (з 05.08.2020 по 27.11.2020), що підтверджується відповіддю товариства на адвокатський запит; долучені позивачем копії військових документів ОСОБА_4 ставлять під сумнів законність їх отримання, оскільки за загальним порядком оригінали таких документів передаються до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Окремо представник відповідача спростував викладені у відповіді на відзив твердження позивача про нібито отримання ОСОБА_1 бюджетних коштів на встановлення пам`ятника та їх нецільове використання, посилаючись на лист Гощанської селищної ради Рівненської області від 03.10.2025 № 296/Б-404/25/05-21.1/25, з якого вбачається, що жодних коштів на встановлення пам`ятника членам сім`ї ОСОБА_4 станом на 01.10.2025 не виплачувалось. Із посиланням на відповідь ІНФОРМАЦІЯ_4 від 08.04.2025 № 01/3/2786 представник відповідача також зазначив, що за призначенням одноразової грошової допомоги до зазначеного органу звернулася одна особа – батько загиблого, відповідач у цій справі ОСОБА_1 .
Представник третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Міністерство оборони України в судове засідання не з`явились, просили суд здійснювати розгляд справи без їхньої участі.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату та місце судового розгляду.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі,  з листопада 2014 року до 19.01.2024 фактично проживали як подружжя, вели спільне господарство, мали спільний бюджет і взаємні права та обов`язки. При цьому були зареєстровані за різними адресами проживання. Під час спільного життя вони разом здійснювали побутові витрати, ремонтували житло, оплачували комунальні послуги та відвідували одного сімейного лікаря. Після мобілізації ОСОБА_4 у березні 2022 року вони продовжували підтримувати постійний зв`язок до моменту його загибелі ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу встановлено постановою Тернопільського апеляційного суду від 20.11.2025 у справі № 607/5498/24 (провадження № 22-ц/817/1087/25). Отже суд вважає наведені обставини такими, що не потребують доказування, мають преюдиціальне значення у справі, оскільки встановленими судовими рішеннями, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення – згаданої постанови Тернопільського апеляційного суду (том 1 а.с. 224-230).
Суд також встановив, що ОСОБА_4 систематично регулярно надавав допомогу ОСОБА_2 грошовими коштами, що підтверджується інформацією з банку (том 1 а.с.26-29) та товарним чеком № 8 від 14.09.2023 (том 1 а.с.20-21). Порівнюючи цю допомогу з доходами, одержаними позивачем (том 1 а.с.199-200, том 2 а.с. 12-52), суд робить висновок про те, що допомога ОСОБА_4 надавалась позивачеві систематично, носила постійний характер, її розмір був значно вищим, ніж доходи позивача, і вказана допомога була основним постійним джерелом засобів для існування позивача.
Наведене також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Вказані свідки підтвердили в судовому засіданні факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, проведення спільного часу ОСОБА_4 разом з ОСОБА_2 та підтримання сімейних відносин до смерті ОСОБА_4 .
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 зазначив, що був знайомий із ОСОБА_4 , проте бачив його рідко, нерегулярно, їхнє знайомство було зумовлено тим, що вони іноді бачились, коли кожен з них проводив дозвілля на ставу поблизу с.Золота Слобода Тернопільського району. Свідок зазначив, що одного разу під час розмови запитав у ОСОБА_4 чи той одружений, на що останній відповів, що неодружений. Суд, надаючи оцінку цьому доказу з точки зору достовірності, вважає, що вказаний доказ достеменно не може свідчити про непроживання позивача із ОСОБА_4 разом та про неперебування її на утриманні ОСОБА_4 , тобто зазначені показання не доводять і не спростовують фактів та обставин, що відносяться до предмету доказування у цій справі.
З досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що ОСОБА_4 за життя взяв на себе обов`язок щодо утримання позивача ОСОБА_2 як члена сім`ї.
Надаючи оцінку доводам сторони відповідача про те, що позивач не досягла встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» віку, а тому не відповідала критеріям непрацездатної особи, що позбавляло її права на звернення за одноразовою грошовою допомогою у разі загибелі військовослужбовця, суд вважає, що наведене спростовується такими письмовими доказами: пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 від 30.10.2019 (серія НОМЕР_3 ) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (том 1 а.с.30) та інформацією, наданою ГУ ПФУ в Рівненській області на виконання ухвали суду від 22.12.2025, відповідно до якої 21.10.2019 ОСОБА_2 на підставі рішення № 172850004172 було призначено пенсію за віком. В інформації міститься відмітка щодо дострокового призначення їй вказаного виду пенсії як потерпілій із зони гарантованого добровільного відселення. 
З наведеного суд робить висновок про те, що відповідно до п. в ч.4 ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» позивач є особою, яка отримувала на момент виникнення спірних правовідносин дострокову пенсію за віком.
Вирішуючи позов по суті, суд вважає, що першочерговим є також з`ясування питання віднесення позивача до категорії «дружина» померлого годувальника.
Суд встановив, що в офіційно зареєстрованому шлюбі позивач із ОСОБА_4 станом на 19.01.2024 не перебували (не укладали).
Наданою позивачем постановою Тернопільського апеляційного суду від 20.11.2025 у справі № 607/5498/24 (провадження № 22-ц/817/1087/25) встановлено лише факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Тобто, факту укладення офіційного шлюбу судовим рішенням не встановлено.
Згідно з частинами першою, другою статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Статтею 27 Сімейного кодексу України визначено, що державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.
Верховний Суд у постанові від 31.10.2019 у справі №461/3169/17 на підставі аналізу норм Закону №1058-IV та норм Сімейного кодексу України дійшов таких висновків:
«У повсякденному житті може скластися правова ситуація, коли жінка та чоловік проживають разом, ведуть спільне господарство, разом виховують дітей, ведуть спільний побут, набувають певних взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї, але при цьому вони не перебувають у шлюбі. В окремих сферах правовідносин (житлових, цивільно-майнових, сімейних, трудових та інших) такі відносини можуть підпадати під поняття сім`ї, а її учасники визнаватися членами сім`ї, яким з огляду на об`єктивну відмінність їх змісту у відповідних галузях законодавства надаються або не надаються (обмежуються) відповідні права та обов`язки. Ззовні такі відносини подібні до шлюбних, однак попри цю схожість, вони не ототожнюються з ними. Жінка та чоловік, які перебувають у фактичних шлюбних стосунках, за певних унормованих правовідносин можуть вважатися членами сім`ї, що не є рівнозначним поняттю «подружжя», позаяк саме цим терміном законодавець персоніфікує чоловіка та жінку (подружжя) як суб`єктів правовідносин, що склалися між ними внаслідок реєстрації шлюбу.
У законодавстві про пенсійне забезпечення імперативно визначено, що право на призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, з-поміж інших категорій осіб, мають одне з подружжя - чоловік чи дружина, до яких жінка чи чоловік, які разом проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не належать.
Встановлення в судовому порядку факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу і визнання за її учасниками статусу члена сім`ї не легітимізує правове становище неодруженої сімейної пари як подружньої, оскільки статус «подружжя» чоловік та жінка набувають тільки в разі реєстрації шлюбу в державному органі реєстрації актів цивільного стану.»
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 10.03.2015 у справі № 21-615а14 та Верховним Судом у постанові від 23.01.2020 у справі №804/1501/18.
Таким чином, у розумінні статті 30 Закону №2262-XIІ та статті 36 Закону №1058-IV право на призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника мають чоловік або дружина, які перебували в зареєстрованому шлюбі. Жінка або чоловік, які на час смерті померлого годувальника проживали з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу та/або утримували один одного, не є подружжям, а тому не набувають права на призначення пенсійних виплат у зв`язку із втратою годувальника.
Спосіб викладення ч. 2 та 4 ст. 30 Закону № 2262 ХІІ свідчить про чітке й однозначне визначення кола осіб, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника. Зі змісту цих норм вбачається, що перелік непрацездатних членів сім`ї, яким може бути призначена пенсія у зв`язку із втратою годувальника - військовослужбовця, є персоніфікованим і вичерпним. Вони не містять правил, згідно з якими до непрацездатних членів сім`ї такого померлого годувальника можна відносити осіб за іншими критеріями (ознаками) визначення поняття сім`ї, прикладом якого є спільне проживання і ведення господарства, спільний побут, набуття характерних взаємних прав та обов`язків.
Натомість ужиті в Законі № 2262-XIІ поняття «чоловік» та «дружина» позначають одного з подружжя, тобто особу, яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з померлим годувальником.
Системний аналіз наведених норм Сімейного кодексу України та ст. 30 Закону № 2262-ХІІ свідчить про те, що законодавець не ототожнює поняття «сім`я» у розумінні ст. 3 Сімейного кодексу України з поняттям «подружжя», яке використовується у ст. 30 Закону № 2262 ХІІ та охоплює лише осіб, між якими зареєстровано шлюб.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 23.01.2020 у справі №804/1501/18, від 24.02.2025 у справі №240/12904/23, від 14.05.2026 у справі № 580/1977/25.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в редакції чинній на час виникнення у заявника права на отримання одноразової грошової допомоги, встановлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000,00грн, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.
Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Статтею 16-1 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції чинній на дату загибелі військовослужбовця, визначено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якого настала протягом року після звільнення).
Частиною 1 статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Згідно частини першої статті 31 цього ж Закону члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Відповідно до пункту в) ч.4 ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» непрацездатними членами сім`ї вважаються дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби, якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю.
Суд з`ясував, що право на дострокову пенсію позивач мала, та вона це право реалізувала.
Суд вважає, що позивач для отримання статусу утриманця у розумінні вказаних норм права довела отримання грошової допомоги від ОСОБА_4 та те, що вона була непрацездатною. 
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначений у Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2026 у справі № 308/17634/23, яка підлягає врахуванню під час розгляду цієї справи, вказано, що для цілей визначення того, чи є особа утриманцем у розумінні чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, необхідно встановити, чи має така особа право на призначення пенсії в разі втрати годувальника за приписами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Встановлення цих обставин є передумовою для визначення того, чи мала позивач право на призначення пенсії в разі втрати годувальника за приписами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та відповідно чи є вона утриманцем загиблого ОСОБА_4 в розумінні статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»
Оскільки у справі відсутні докази того, що позивач була дружиною ОСОБА_4 , тому вона не є утриманцем в розумінні положень ч.4 ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Отже позивач як жінка, яка проживала із ОСОБА_4 без укладення шлюбу, не підпадає під поняття «інші утриманці» в його розумінні відповідно до ст.16-1 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Подібні за змістом правові висновки містяться у Постанові ВС від 18.03.2026 у справі № 339/471/24.
При цьому суд цим рішенням не вирішує питання про наявність підстав для отримання заявницею пенсії або відповідної одноразової грошової допомоги, проте, аналізуючи понятійний апарат зазначених законів, вирішує питання про наявність або відсутність в позивача статусу утриманця.
Щодо посилань позивача та відповідача у їх заявах по суті на те, що вони займались похованням ОСОБА_4 , суд зазначає, що вказані дані не підтверджують і не спростовують факт перебування позивача на утриманні ОСОБА_4 .
Суд, встановивши характер спірних правовідносин, норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 .
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову в позові, судові витрати слід залишити за позивачем.
Керуючись ст.2, 10, 11-13, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Міністерство оборони України, ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування особи на утриманні – залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складено 22.06.2026.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
Відповідач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ;
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 населення, адреса місця знаходження: АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ;
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Міністерство оборони України, адреса місця знаходження: проспект Повітряних Сил, 6, м.Київ, код ЄДРПОУ 00034022;
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ІНФОРМАЦІЯ_2 населення, адреса місця знаходження: АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ;
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_6 .

Головуючий суддя       Р.В. Чапаєв