Номер провадження: 22-ц/813/2698/26 
Справа № 492/1116/24
Головуючий у першій інстанції Черевата В. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 - адвоката Бандиш Г.І.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бандиш Ганна Іванівна, на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 16 квітня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Арцизької міської ради про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення та скасування державної реєстрації речового права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), -

В С Т А Н О В И В:

16 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Арцизької міської ради про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення та скасування державної реєстрації речового права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), в якому просив суд:
- визнати недійсним договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладеного між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 від 26.10.2022 №б/н та зареєстрованого рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 65483286 від 16.11.2022, державним реєстратором Сідлецькою О.М.;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 65483286 від 16.11.2022, зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) №б/н від 26.10.2022;
- усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 , земельною ділянкою площею 7,759 га, кадастровий номер 5120486400:01:002:0785, розташованою на території Холмської сільської ради Болградського (Арцизького) району Одеської області, шляхом повернення ОСОБА_1 , земельної ділянки площею 7,759 га, кадастровий номер 5120486400:01:002:0785, розташованої на території Холмської сільської ради Болградського (Арцизького) району Одеської області;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 3 633,60 грн та витрати на правову допомогу.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дід позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцем всього майна померлого став його онук - позивач ОСОБА_1 на підставі заповіту, посвідченого старостою Холмського старостинського округу Арцизької міської ради Одеської області від 06.02.2023, реєстраційний №3. Зокрема, до складу спадкового майна увійшла земельна ділянка, площею 7,759 га, кадастровий номер 5120486400:01:002:0785, розташована на території Холмської сільської ради Болградського (Арцизького) району Одеської області.
26 квітня 2024 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом щодо вказаної земельної ділянки. Під час здійснення державної реєстрації права власності позивач дізнався від державного нотаріуса Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Панашенко І.П., що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно успадкована позивачем земельна ділянка знаходиться у користуванні ОСОБА_2 на підставі договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладеного між померлим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 26.10.2022 та зареєстрованого 11.11.2022, про існування якого позивачу не було відомо. При ознайомленні з примірником договору, наданим відповідачем, у позивача виникли сумніви щодо підпису ОСОБА_1 у договорі, також дідусь позивача не володів українською мовою, щоб зрозуміти суть укладеного договору. Крім того, за життя дідусь позивача отримував від відповідача орендну плату за користування земельною ділянкою.
На думку позивача, відповідачка своїми діями щодо державної реєстрації речового права користування вищевказаною земельною ділянкою, перешкоджає у користуванні та розпорядженні цією земельною ділянкою. Позивач вважає, що його дідуся, в силу його похилого віку та недостатнього знання мови, якою укладено договір, відповідачка ввела в оману, оскільки його дідусь вважав, що підписує договір оренди.
Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 16 квітня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бандиш Г.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Арцизького районного суду Одеської області від 16 квітня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Відповідачка ОСОБА_2 та представник третьої особи Арцизької міської ради в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про отримання судової повістки-повідомлення та довідки про доставку судових повісток-повідомлень в електронний кабінет Електронного суду (т. 2 а.с. 39-44).
08 квітня 2026 року від Арцизької міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника.
Згідно статті 372 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Явка до суду апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалася. 
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача та представника ОСОБА_1 - адвоката Бандиш Г.І., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та запереченнях на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).
Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.
За приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За приписами ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Згідно частини 3 статті 395 ЦК України, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є одним із видів речових прав на нерухоме майно.
Право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (частина 1 статті 407 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.
Відповідно до частини 1 статті 408 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років.
За положеннями ч. 1 ст. 102-1 Земельного кодексу України (далі ЗК України), право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.
Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.
Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Статтею 4 цього Закону визначено, що державній реєстрації прав підлягає, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, кадастровий номер 5120486400:01:002:0785, площею 7,759 га, що розташована на території Холмського старостинського округу Арцизької міської ради Одеської області, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.04.2024.
Вказана земельна ділянка перебуває в користуванні згідно договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), від 26.10.2022 у відповідачки ОСОБА_2 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрованого рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 65483286 від 16.11.2022, державним реєстратором Сідлецькою О.М..
В п.п. 9.3 розділу 9 вищевказаного договору, зазначено, що цей Договір складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології, українською мовою. сторонами підтверджено, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах (не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що є родичкою позивача. Вона давала теж в оренду земельну ділянку чоловіку відповідача. Письмові угоди вони не укладали. ОСОБА_6 надавав померлому ОСОБА_1 гроші та зерно за користування земельною ділянкою. Гроші на руки давали без розписок. Земельний податок сплачував ОСОБА_6 .. Вона не бачила, щоб ОСОБА_2 возили які-небудь документи померлому. З приводу укладеного між відповідачем та померлим ОСОБА_1 договору емфітевзису, їй нічого не відомо. ОСОБА_6 з лікарні забирав ОСОБА_1 .. Померлий ОСОБА_1 їй нічого не говорив з приводу того, що він не згодний з договором емфітевзису. Померлий вмів писати та читати, психічних розладів у нього не було.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що позивач його племінник. Він вважає, що померлий не підписував договір емфітевзису з відповідачем. ОСОБА_1 отримував кошти та зерно від ОСОБА_6 за те, що він користувався земельною ділянкою. Офіційних договорів ніколи не було. Йому було відомо, що все майно померлий хотів передати онуку. Свідок ОСОБА_7 не був присутнім під час підписання договору емфітевзису. На ОСОБА_8 померлий ніколи не скаржився.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що позивач є її сином, який наймав жінку, яка доглядала за померлим. Заповіт ОСОБА_1 склав на позивача, а про наявність договору емфітевзису їм стало відомо, коли позивач отримав спадщину. ОСОБА_2 завжди допомагали померлому, ніяких офіційних договорів з померлим вони не укладали. Договір емфітевзису померлий не підписував. В січні відповідач їй надала копію спірного договору. Вона впевнена, що померлий його не підписував. Померлий ОСОБА_1 ніколи не говорив, що він підписував договір емфітевзису з відповідачем.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що позивач її родич. Вона знає, що померлий ОСОБА_1 не міг підписувати спірний договір емфітевзису. Вона часто допомагала померлому, він за укладений договір емфітевзису з відповідачем їй нічого не говорив, а ОСОБА_6 давав йому зерно та гроші за користування земельною ділянкою. Відповідача померлий знав, бо вони були дальніми родичами. Українську мову померлий ОСОБА_1 розумів.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що позивач є його родичем. Відповідач переписала землю на себе, але у них є онук, якому вони все заповіли. Земельну ділянку обробляв ОСОБА_6 , це теж його родич. Українську мову померлий ОСОБА_1 не вчив.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що протягом семи років він допомагав ОСОБА_12 по господарству, оскільки їх діти померли і близьких родичів поруч не було. Померлий ОСОБА_1 хотів, щоб його земельна ділянка зберіглась, оскільки його онуків поруч ніколи не було. Померлий ОСОБА_1 не хотів, щоб його земельну ділянку продали, його сестра хотіла укласти договір емфітевзису. З 2016 року померлий ОСОБА_1 самостійно обробляв належну йому земельну ділянку і він йому в цьому допомогав. Особисто йому, померлий ОСОБА_1 земельну ділянку в оренду не передавав. Грошові кошти померлому ОСОБА_1 він не давав, договір оренди між ними не укладався. Йому не відомо, коли ОСОБА_2 уклала з померлим ОСОБА_1 договір емфітевзису. Він не був присутнім під час підписання та реєстрації спірного договору емфітевзису, і чому саме померлий ОСОБА_1 передав земельну ділянку на підставі договору емфітевзису ОСОБА_2 , йому не відомо. Земельну ділянку обробляє ОСОБА_2 , чи сплачувала вона податки, йому не відомо. З позивачем ОСОБА_1 знайомий, позивач до померлого ОСОБА_1 майже ніколи не приїздив. Померлий ОСОБА_1 не хотів, щоб його невістка та онук продали належну йому земельну ділянку.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив суду, що з грудня 2020 року він перебуває на посаді старости Холмського старостинського округу Арцизької міської територіальної громади Болградського району Одеської області. Йому не було відомо, що у померлого ОСОБА_1 була земельна ділянка і хто її обробляв. Він посвідчував заповіт померлого ОСОБА_1 , під час оформлення заповіту, йому ОСОБА_1 не говорив за укладений спірний договір емфітевзису. ОСОБА_1 виявив бажання заповісти все належне йому майно онуку. Заповіт він померлому ОСОБА_1 зачитав на українській мові, і він його прочитав. Він запитав у ОСОБА_1 на українській мові та на болгарській чи все йому зрозуміло, ОСОБА_1 відповів, що йому все зрозуміло. Особисто до нього від померлого ОСОБА_1 не надходило скарг, що його хтось обманув.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що її найняв позивач, щоб вона доглядала за ОСОБА_1 та його дружиною, їй нічого не відомо щодо укладення ОСОБА_1 договору емфітевзису, вона не бачила щоб до ОСОБА_1 приходила ОСОБА_2 чи її родичі, вона ніколи не чула розмов, що земельну ділянку комусь ОСОБА_1 хотів передати, він її сам не обробляв, а цим займався чоловік ОСОБА_2 ..
В судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснив суду, що є головою ФГ «Лана». Щодо спірного договору емфітевзису йому нічого не відомо. Померлий ОСОБА_1 сам обробляв земельну ділянку, особисто він належну померлому ОСОБА_1 земельну ділянку не обробляв. ОСОБА_9 його дружина передавала гроші, бо померлий ОСОБА_1 завіз зерно до нього в склад на зберігання. Коли ОСОБА_1 помер, і він віддав гроші ОСОБА_9 , вони були родичами, тому прийняли на зберігання зерно на підставі усної домовленості.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснила суду, що їй нічого не відомо про спірний договір емфітевзису. З померлим ОСОБА_1 вона була знайома, він далекий родич її свекрухи. Вона є членом ФГ «Лана». Їй відомо, що померлий ОСОБА_1 сам обробляв належну йому земельну ділянку, а зерно зберігав у них. Вона кошти за зерно заплатила невістці померлого ОСОБА_1 - ОСОБА_17 за декілька років. Відповідачка ОСОБА_2 є її родичкою. У заявці на отримання дотації сільськогосподарським товаровиробникам шляхом державної підтримки для відшкодування втрат від повністю втрачених (загиблих) посівів сільськогосподарських культур внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру від 13.10.2021 року вказана її електронна пошта, оскільки вона допомагала померлому ОСОБА_1 подавати цю заявку, оскільки він був похилого віку. Особисто вона ніколи не чула від померлого ОСОБА_1 , що його обманули.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог та зазначив, що позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в силу його похилого віку, поганого стану здоров`я, не володіння українською мовою, відповідачкою ОСОБА_2 , шляхом обману отримано підписи на документах та оформлено у користування спірну земельну ділянку. Крім того, заповіт ОСОБА_1 на користь позивача теж складено українською мовою.
Суд також зазначив, що позивач не довів, що на момент укладення оспорюваного договору емфітевзису існували обставини, які зумовлюють визнання цього договору недійсним, оскільки оскаржуваний договір емфітевзису підписано особисто сторонами та зареєстровано у встановленому законом порядку.
Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання (припинення), якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
Оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо визнання недійсним договору емфітевзису, крім того, договір містить усі істотні умови та зареєстрований у встановленому законом порядку, суду не доведено, що ОСОБА_1 помилявся щодо природи договору чи уклав його внаслідок введення в оману відповідачем, тому суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору емфітевзису недійсним.
Суд також зазначив, що позивач зазначивши в позовній заяві про те, що при ознайомленні з примірником спірного договору емфітевзису у нього виникли сумніви, що підпис на копії примірника договору про право на користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) від 26.10.2022 виконано саме його померлим дідусем ОСОБА_1 , не заявляв клопотань про проведення почеркознавчої експертизи підпису померлого ОСОБА_1 у спірному договорі емфітевзису.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд встановив характер спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих учасниками справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.
В апеляційній скарзі представник позивача зазначає, що суд першої інстанції не вказав, чому він не застосував як підставу визнання недійсним договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), укладеного між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідачкою ОСОБА_2 від 26.10.2022 норму закону про визнання такого договору недійсним вчиненим ОСОБА_1 внаслідок помилки (ст. 229 ЦК України).
Однак колегія суддів не приймає дані твердження до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Встановлено, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції в тому числі вказав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 помилявся щодо природи договору чи уклав його внаслідок введення в оману відповідачем. Суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідив наявні у справі докази у їх сукупності та надав їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, та дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання спірного договору недійсним вчиненим ОСОБА_1 внаслідок помилки, у зв`язку з їх недоведеністю.
Окрім того, колегія суддів зазначає наступне.
Частинами 1, 4 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до статті 203 ЦК загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно із статтями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
За змістом частини 1 статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
Таким чином, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
В постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №759/17065/14-ц, на яку посилається представник позивача в апеляційній скарзі, зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
При цьому, апеляційний суд зазначає, що в постанові від 06.10.2021 у справі №447/2297/19 (провадження №61-3096св21) Верховний Суд зазначив, що «лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах».
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Встановлені у справі обставини свідчать, що оспорюваний договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладеного між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 від 26.10.2022 №б/н, підписаний сторонами правочину (підписано кожен аркуш договору), учасники договору досягли згоди з усіх істотних його умов, сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Сам по собі факт похилого віку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не доводить факт укладення договору під впливом помилки. 
Апеляційний суд вважає, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вік ОСОБА_1 , 81 рік на день укладення спірного договору або стан його здоров`я, свідчать про відсутність волі під час укладення оспорюваного договору, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Тобто не доведено, що ОСОБА_1 на момент укладення спірного договору помилився стосовно його правової природи та існували обставини, які зумовлюють визнання спірного договору недійсними.
На підставі вищевикладеного та актуальної практики Верховного Суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.
Доводи наведені в апеляційній скарзі були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
З урахуванням викладеного, оскільки законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бандиш Ганна Іванівна залишити без задоволення
Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 16 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повний текст судового рішення складено: 30 квітня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда