г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області	

Справа № 197/746/25
Номер провадження 2/213/121/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2026 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Хмельової С.М., 
за участю секретаря судового засідання Ємельянцевої Т.С., 
представника позивача – Ступак Я.О., представника відповідача - Страх В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник – адвокат Ступак Яна Олександрівна, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про повернення майна, переданого на зберігання,

В С Т А Н О В И В:
Представник позивача звернулася до суду з позовом про повернення майна, переданого на зберігання. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 30 серпня 2019 року по 28 травня 2024 року позивач і третя особа перебували у шлюбі. За час шлюбу позивачем придбано у брата дружини частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на лютий 2022 року позивач мав накопичені готівкою кошти в сумі 26 000,00 доларів США та 4 000,00 євро, частину з яких отримав у подарунок від батьків, а частину – заощадив до укладення шлюбу з ОСОБА_3 . На початку лютого 2022 року позивач разом з, на той час дружиною, запланували поїхати до Іспанію у туристичну подорож на 12 днів. У зв`язку з цим виникла необхідність забезпечити збереженість вищезазначених грошових коштів. Оскільки позивач вже залишав свої особисті кошти відповідачці, яка є матір`ю його колишньої дружини, ОСОБА_3 запропонувала знову залишити кошти на зберігання у її матері. Крім того, позивач вирішив не брати у туристичну подорож особисті вартісні ювелірні вироби, зокрема золоті браслети і ланцюжок, і також залишити їх на зберігання у тещі. Вартість цих виробів згідно з висновком про вартість від 08 липня 2025 року становить 389 539,00 грн. 12 лютого 2022 року позивач разом з дружиною поїхали до її матері. Перебуваючи у будинку відповідачки, позивач у присутності дружини та її вітчима передав відповідачці особисті грошові кошти та ювелірні вироби, які ОСОБА_2 зобов`язалася зберігати до вимоги позивача повернути майно після повернення з подорожі. Оскільки позивач залишав кошти та золоті вироби не у сторонньої особи, а у матері своєї дружини, а вчиняв він так неодноразово і відповідачка завжди повертала передане на зберігання майно, у нього навіть думки не виникло, що таку домовленість необхідно оформити у письмовому вигляді (договором зберігання, розпискою тощо). Тому зберігання відповідачкою грошових коштів та золотих виробів позивача обумовлено на підставі усного договору зберігання. Свідками таких подій були колишня дружина, її вітчим та друг позивача – ОСОБА_4 , який також перебував біля будинку. Зазначає, що навіть без оформлення розписки договір зберігання укладено фактично.
14 лютого 2022 року ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 виїхали до Іспанії у місто Барселона, де перебували з 15 лютого 2022 року по 26 лютого 2022 року. У зв`язку з повномасштабною військовою агресією російської федерації вони вирішили залишитися за кордоном, переїхали до міста Кастельдефельс, де перебували до 30 березня 2022 року.
Оскільки після повернення додому на території України вже був оголошений воєнний стан, позивач, порадившись із дружиною, вирішив залишити грошові кошти та золоті вироби у відповідачки, попередивши її, що забере їх пізніше.
У листопаді 2023 року відносини між позивачем та третьою особою погіршилися, згодом вони вирішили розлучитися. У грудні 2023 року позивач звернувся до відповідачки з вимогою повернути передане на зберігання майно, однак вона відмовилася повертати, посилаючись на те, що майно знаходиться у її дочки.
Позивач звернувся з такою вимогою до ОСОБА_3 , проте вона повідомила, що поверне належне позивачку майно після того, як він перереєструє на її ім`я право власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач був згоден це зробити, однак за умови одночасного повернення належного йому майна. Колишня дружина не погодилася на такі умови та звернулася до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя. Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2025 року поділено між колишнім подружжям спільне сумісне майно – частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Після ухвалення рішення суду відповідачка на вимоги позивача про повернення переданого на зберігання майна не відповідала. 12 червня 2025 року позивач звернувся до відповідачки з письмовою вимогою про повернення майна, однак відповіді не отримав.
Крім того, з квітня по кінець червня 2025 року позивач неодноразово приїздив до відповідачки додому з метою забрати своє особисте майно, однак йому ніхто не відчиняв двері. Зазначає, що відповідачка умисно уникає зустрічі з позивачем та відмовляється повернути грошові кошти та ювелірні вироби.
Позивач просить зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 передані на зберігання 26 000,00 доларів США 4 000,00 євро та золоті вироби: золотий браслет вагою 29,46 г, 585 проба, розмір 21, золотий браслет вагою 21,30 г, 585 проба, розмір 22, золотий браслет вагою 24,45 г, 585 проба, розмір 21,5, золотий ланцюжок вагою 69,06 г, 585 проба, розмір 55, а також стягнути з відповідачки понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 15 140,00 грн, за проведення оцінки майна в сумі 5 500,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25 000,00 грн.
Відповідач у відзиві на позов категорично спростовує будь-які твердження позивача ОСОБА_1 щодо нібито передачі їй будь-яких грошових коштів або ювелірних (золотих) виробів. Відповідач не отримувала від позивача жодних грошових коштів, у тому числі в розмірі 26 000 доларів США та 4 000 євро, не брала на зберігання будь-яких коштів, ювелірних чи золотих виробів, не мала наміру їх отримувати та ніколи не зверталася до позивача з подібними проханнями, як і він до неї. Між сторонами відсутні будь-які договірні або інші цивільно-правові відносини, у тому числі договори зберігання, позики, дарування чи інші зобов`язання, які б могли стати підставою для заявлених позовних вимог. Відповідач не володіє достовірними відомостями про фінансовий стан позивача, походження коштів, їх розмір або існування. Таким чином, усі твердження позивача щодо нібито передачі коштів або майна на зберігання є безпідставними, надуманими та не підтверджуються жодними належними чи допустимими доказами.
Відповідач не мала жодних зазначених у позові контактів та не брала участі у будь-яких операціях, пов`язаних із зазначеними у позові коштами чи іншим майном. Факту передачі коштів або ювелірних (золотих) виробів від позивача відповідачу не існувало. Відповідно, жодні свідки, включно із ОСОБА_3 , ОСОБА_5 або ОСОБА_4 , не могли спостерігати таких дій.
Позивач не надав документів, розписок, банківських виписок або інших матеріальних свідчень, що підтверджували б факт передачі коштів чи ювелірних (золотих) виробів, або навіть їх існування. Подання позову носить ознаки недобросовісного процесуального використання судового механізму, оскільки спрямоване на створення у суду хибного уявлення про нібито порушені права та фінансові відносини, яких насправді ніколи не існувало. Всі твердження позивача є вигаданими, не відповідають реальному перебігу подій та суперечать логіці і фактичним обставинам справи і спрямовані виключно на завдання шкоди відповідачу та її доньці ОСОБА_3 .
Відповідач вважає, що наведені позивачем доводи є необґрунтованими, внутрішньо суперечливими та такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами. Звертає увагу суду на численні протиріччя у доводах позивача, зокрема щодо походження, розміру та фактичного існування грошових коштів, про які він зазначає.
Так, позивач посилається на начебто наявність у нього значних коштів, однак не надано жодного підтвердження, що станом на 2022 рік у нього дійсно були грошові кошти в розмірі, про який він заявляє. Єдині долучені банківські операції стосуються зняття ним 9160 доларів США та 3278 доларів США ще у 2018 році. Вказані операції не мають жодного зв`язку з подіями, описаними у позові, а подальша доля цих коштів невідома. Жодних доказів того, що ці кошти збереглися у позивача через чотири роки, не подано.
Окрім того, інші банківські документи, на які посилається позивач, свідчать про зняття коштів його батьками, які не є сторонами у справі і не мають жодного відношення ні до позивача, ні до відповідача. Зняття депозиту батьками позивача відбулося також у 2018 році, тобто за чотири років до подій, на які посилається позивач.
Посилання на нібито дарунок від батьків також не підкріплено жодним доказом - відсутні документи, що підтверджують факт дарування, суму, час чи будь-які обставини передачі коштів. Не доведено також, що зазначені кошти існували на момент, який позивач вказує у позові.
Суттєво різняться і зазначені у матеріалах справи суми. У позові позивач вказує одну суму, у розписці, складеній від друга позивача начебто у 2021 році, зазначено вже 35 000 доларів США, тоді як у листі-вимозі від 12 червня 2025 року позивач просить повернути 30 000 доларів США. У той же час у самому позові фігурує інша структура коштів - 26 000 доларів США та 4 000 євро. Питання конвертації доларів у євро або джерела появи євро взагалі не розкрито, що також свідчить про відсутність логічного зв`язку у викладених обставинах. 
Не менш суперечливими є дані щодо часу та обставин нібито передачі коштів. Позивач зазначає, що передача відбулася 12 лютого 2022 року перед подорожжю, а повернулися вони з дружиною наприкінці березня 2022 року. При цьому, як вказано у позові, до відповідача з вимогою повернути кошти позивач звернувся лише у грудні 2023 року, тобто майже через півтора року після подій. Така поведінка є нелогічною та нехарактерною для особи, яка дійсно передавала значну суму грошей на зберігання на час подорожі.
Щодо золотих виробів, то позивач не надав жодного доказу, який би підтверджував факт їхнього існування чи належності саме йому. До матеріалів позову долучено лише копії бірок без будь-яких відомостей про конкретні вироби, їх власника або джерело походження. Відсутні чеки, сертифікати, договори купівлі чи інші документи, що підтверджували б факт володіння позивачем цими виробами або їхню ринкову вартість.
Так само сумнівним є і наданий позивачем висновок ФОП ОСОБА_6 . У матеріалах справи містяться лише загальні відомості про оцінку чотирьох виробів, при цьому бірок - вісім, а у самому висновку немає жодних ідентифікуючих ознак виробів, що унеможливлює перевірку достовірності такої оцінки. Висновок не містить відомостей про кваліфікацію експерта, його спеціалізацію, наявність дозвільних документів чи право проводити подібні оцінки, тому такий документ не може вважатися належним доказом. Оригінал висновку сторона відповідача буде клопотати витребувати в судовому засіданні.
Щодо розписки від 2021 року, на яку посилається позивач, вона жодним чином не підтверджує факт передачі коштів на зберігання відповідачу. До того ж розписка складена близьким другом позивача, що викликає обґрунтовані сумніви у її об`єктивності та достовірності. 
Щодо долучених до справи скріншотів переписки між позивачем та його колишньою дружиною, відповідач зазначає, що достовірність цих доказів не підтверджена. Відсутні технічні дані, що дозволяють встановити час, авторів та цілісність переписки. Разом з тим навіть із тексту наданих скріншотів вбачається, що жодної розмови про передачу коштів чи золотих виробів не було, натомість обговорювалися питання витрат на ремонт квартири, викупу частки та небажання позивача забирати особисті речі. Зокрема, у переписці співрозмовник позивача прямо запитує: "Які гроші?", що повністю спростовує версію позивача про передачу коштів на зберігання.
Таким чином, доводи позивача є внутрішньо суперечливими, не підтверджуються жодними належними доказами, а надані ним документи містять істотні розбіжності, що свідчить про відсутність факту передачі відповідачу будь-яких коштів чи цінностей.
Як було зазначено, ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 , яка з 30 серпня 2019 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Але фактично сторони проживали ще з кінця 2015 року. Шлюб було зареєстровано Центрально-Міським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що складено актовий запис № 650. Надалі, шлюб між позивачем та ОСОБА_3 було розірвано Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 60 від 28 травня 2024 року. Спільних дітей у подружжя не було.
Під час перебування у шлюбі подружжям було придбано частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з технічною характеристикою об`єкта нерухомості, квартира має загальну площу 49,2 кв.м, житлову площу 28,1 кв.м, складається з двох кімнат і розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку. Позивач ОСОБА_1 категорично відмовився визнавати зазначену квартиру спільною сумісною власністю подружжя та відмовився від її поділу, у зв`язку з чим ОСОБА_3 була змушена звернутися до суду з позовом про поділ майна подружжя.
Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2025 року, справа №213/4461/24, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено. Суд ухвалив: визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна - 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано 04 грудня 2019 року, тобто 1/4 частку квартири; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна - 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано 04 грудня 2019 року, тобто 1/4 частку квартири.
Судом установлено, що: " ОСОБА_7 позовні вимоги не визнав, пояснивши, що нібито придбав 1/2 частку зазначеної квартири у брата позивачки за власні кошти, однак підтвердити цю обставину жодними належними доказами не зміг. Крім того, ОСОБА_7 не оскаржував договір купівлі-продажу та не порушував питання про визнання спірного майна його особистою приватною власністю."
На переконання ОСОБА_2 , подання даного позову стало наслідком особистої образи ОСОБА_1 через програш судової справи про поділ майна та є проявом його бажання нашкодити її доньці ОСОБА_3 , оскільки викладені у позові обставини є надуманими та не підтверджені жодними доказами.
Для повноти розуміння судом взаємовідносин подружжя, ОСОБА_1 самовільно розпорядився грошовими коштами подружжя, які не мають жодного відношення до обставин, грошей чи об`єктів, викладених у даному позові, але з метою встановлення фактичних обставин щодо наявності коштів подружжя ОСОБА_3 зверталася до суду з клопотанням про витребування відповідних доказів для можливого поділу спільного майна. На виконання ухвал суду було витребувано в Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" та Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" інформацію про наявність діючих, відкритих і закритих у період з 30 серпня 2019 року по 28 травня 2024 року банківських вкладів (депозитів), оформлених на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , а також відомості про рух коштів на зазначених рахунках у відповідний період. Отримані від банків відповіді підтвердили, що у ОСОБА_1 протягом зазначеного проміжку часу відсутні будь-які депозитні рахунки або кошти, розміщені на депозитах. Таким чином, це унеможливило доведення існування спільних збережень, у зв`язку з чим ОСОБА_3 не заявляла окремої позовної вимоги щодо поділу коштів подружжя, оскільки їх фактичне існування не було підтверджено.
Відповідач у відзиві просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
У відповіді на відзив представник позивача просила визнати доводи відповідачки необґрунтованими та такими, що не спростовують доводів позивача.
Позивач до судового засідання не з`явився, представник позивача позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити з підстав, викладених у позові. 
Відповідачка не з`явилася до судового засідання. Представник відповідачки та третьої особи проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні.
Третя особа надала заяву про розгляд справи без її участі, заперечує проти задоволення позовних вимог.
12 серпня 2025 року позовна заява, передана за підсудністю, надійшла до суду. 
Ухвалою від 18 серпня 2025 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 
05 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Суд, вислухавши представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
З 30 серпня 2019 року по 28 травня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі.
04 грудня 2019 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_8 частку належної йому квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2025 року визнати за ОСОБА_3 право власності на частку спільного сумісного майна –1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , тобто на 1/4 частку квартири; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна – 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , тобто на 1/4 частку квартири.
13 червня 2025 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_2 лист-вимогу від 12 червня 2025 року з вимогою повернути грошові кошти та ювелірні вироби.
На підтвердження наявності у позивача на момент виникнення спірних правовідносин грошових коштів та ювелірних виробів ним надано копії виписок з особових рахунків, відкритих за договорами вкладу в іноземній валюті, та копії бірок золотих виробів.
Відповідно до виписки за договором на вклад «Депозит Плюс» від 21.11.2016 р. 25.11.2018 року ОСОБА_1 отримав 943,06 євро, вклад «Стандарт»- 11.12.2018 року отримав 9160,00 доларів, вклад «Стандарт»- 25.09.2018 року отримав 3278,65 доларів, вклад «Стандарт»- 26.10.2018 року ОСОБА_9 отримав 9000 доларів, вклад «Стандарт»- 26.10.2018 року ОСОБА_10 отримала 9100,00 доларів. 
Ринкова вартість золотих виробів (золотого браслету вагою 29,46 г, 585 проба, розмір 21, золотого браслету вагою 21,30 г, 585 проба, розмір 22, золотого браслету вагою 24,45 г, 585 проба, розмір 21,5, золотого ланцюжка вагою 69,06 г, 585 проба, розмір 55) становить 389 539,00 грн.
Свідок ОСОБА_10 , яка є матір`ю позивача, суду показала, що отримала гроші у спадщину, зберігала на депозиті, у 2018 році зняла та передала сину. Загалом у сина було 19000 доларів США та 1000 євро, а також золоті вироби – 200 грам. Гроші були на депозиті, потім син їх зняв. У сина з дружиною був спір про квартиру після розлучення. У 2022 році син з невісткою їхали за кордон, тому передали гроші на зберігання матері невістки. 
Свідок ОСОБА_9 , який є батьком позивача, суду показав, що знає як син лишив 19000 доларів, 1000 євро та золото на зберігання тещі, коли з дружиною їхав за кордон. Ці гроші його спадок та його дружини. Гроші були на депозиті, у 2018 році він та син їх зняли, після цього свідок грошей не бачив.
Викликані в якості свідків ОСОБА_3 - донька відповідачки, ОСОБА_8 – син відповідачки, ОСОБА_5 - чоловік відповідачки, надали суду заяви про відмову від дачі показів, оскільки є родичами відповідачки.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що витікають із зобов`язань за договором зберігання. 
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
Питання щодо передачі майна на зберігання та укладення відповідного договору регулюються окремою главою Цивільного кодексу України.
За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (частина перша статті 936 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.
Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений, виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк (частини перша - третя статті 938 Цивільного кодексу України).
Поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання (частина перша статті 948 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої, другої статті 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.
За приписами частини 1 статті 953 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.
Тобто, незалежно від наявності в договорі встановлення строку збереження майна або відсутності такого строку, виконання зобов`язань сторонами цього договору передбачає обов`язок зберігача повернути майно, а поклажодавця – його прийняти.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно із пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч.1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Частиною четвертою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (ст. 205 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Згідно із пунктом 3 частини першої статті 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі.
Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією з сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним (стаття 218 ЦК України).
За загальним правилом, недодержання письмової форми договору (відсутність єдиного документа тощо) не свідчить про недійсність чи неукладеність правочину. Загальним наслідком недодержання вимоги закону про письмову форму правочину є обмеження доказів, які допускається наводити в разі заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин. Допустимими є письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису та інші докази. Недопустимими є свідчення свідків (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 910/23097/17).
З матеріалів справи вбачається та встановлено у судовому засіданні, що позивач ОСОБА_1 мав в розпорядженні певну суму грошових коштів у іноземній валюті станом на 2018 рік. Проте доказів укладання договору з ОСОБА_2 про зберігання грошових коштів та виробів із золота, суду не надано. Відповідачка заперечує укладання такого договору як у письмовій формі так і усній формі. Сума даного договору перевищує двадцять розмірів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тому він мав укладатися у письмовій формі як то у формі договору, розписки, письмового зобов`язання тощо. Проте таких документів суду не надано. Переписка позивача з колишньої дружиною, як і надані аудіозаписи телефонних розмов також не підтверджують факту передачі будь-якого майна позивачем відповідачу на зберігання, та її обов`язок щодо повернення майна. 
За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог через їх необґрунтованість та недоведеність.
Відповідно до статті 141 ЦПК України у випадку відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 13, 79-81, 133, 141, 247, 258, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник – адвокат Ступак Яна Олександрівна, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про повернення майна, переданого на зберігання -відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Представник позивача: ОСОБА_11 , адреса: АДРЕСА_4 .
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП судом не встановлений.
Представник відповідача: Страх Вадим Олегович, адреса: пр. Поштовий, буд.1, оф.212, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.
Третя особа: ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Дата складення повного судового рішення – 08 червня 2026 року.

Суддя С.М. Хмельова