ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2026 року
м. Київ
cправа № 904/876/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець О.А. - головуючий, Бакуліна С.В., Баранець О.М., 
за участю секретаря судового засідання - Грабовського Д.А.
та представників
Позивача : Уланівський С.Є.
Відповідача: Лященко М.Г
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного підприємства "Технологія-2000" 
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.01.2026
(головуючий - Дармін М.О., судді Кощеєв І.М., Чус О.В.)
у справі №904/876/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Солоніка"
до Приватного підприємства "Технологія-2000" 
про стягнення збитків у сумі 3 902 850,00 грн, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Солоніка" (далі - ТОВ "Солоніка", позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного підприємства "Технологія-2000" (далі - ПП "Технологія-2000", відповідач) про стягнення збитків у сумі 3 902 850,00 грн.
2. Позов обґрунтовано тим, що відповідачем не виконано умови договору № 01/ОХ від 03.02.2022 про надання послуг відповідального зберігання, а саме не повернуто поклажодавцю із зберігання товар - амонію сульфат добривний, біг-бег 0,9 т, у кількості 265,5 тон.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
3. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2025 у задоволенні позову відмовлено.
4. Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявності підстав для задоволення позову.
5. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 20.01.2026, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2025 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача збитки в розмірі 3 902 852 грн.
6. Постанову мотивовано тим, що протягом розгляду справи сторони, у своїх заявах по суті спору визнавали обставини того, що частина товару, переданого відповідачу на зберігання, відсутня на складі відповідача. Крім того судом апеляційної інстанції встановлено, що з урахуванням п. 9.1 договору, договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками, і діє до 31.12.2022 року, але в будь-якому випадку до моменту виконання сторонами всіх зобов`язань за ним та проведення взаємних розрахунків, у акті приймання на відповідальне зберігання № 17 від 24.02.2022, яким на виконання умов договору позивач передав на зберігання а відповідач прийняв майно, відсутні відомості щодо строку зберігання майна, отже, звернення позивача з вимогою повернення переданого за договором товару, вартість якого визначена позивачем, як розмір заподіяних збитків, відбулося в межах строку зберігання. Апеляційним судом зазначено, що відвідачем не доведено суду відсутності його вини у втраті товару переданого на зберігання, а тому відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу збитки, що є вартістю втраченого майна. Апеляційним судом перевірено розрахунок розміру заподіяних збитків та встановлено, що такий розрахунок є обґрунтованим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
7.  Не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
8. Скаржник, посилаючись на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, зазначає, що суд апеляційної інстанції задовольняючи позов, не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18, від 20.10.2021 у справі № 910/10222/19, від 30.09.2021 у справі № 927/741/19, від 06.07.2022 у справі № 914/1979/18, від 11.02.2026 у справі № 910/7638/24. Посилаючись на вказані постанови, скаржник зауважує, що судом апеляційної інстанції було досліджено докази, одержані з порушенням закону - недопустимі докази, і саме на підставі таких доказів, було задоволено позов.
9. Крім того, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції належним чином не обґрунтував постанову апеляційного суду, оскільки, судом не вказано на наявність усіх елементів складу господарського правопорушення, що є необхідною умовою для стягнення збитків, вказане є підставою касаційного оскарження передбаченою п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України. 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи та розгляд заяв, клопотань
10. Відповідачем подано відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач, посилаючись на безпідставність доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
11. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 03.02.2022 року між ТОВ "Солоніка" (далі - поклажодавець) та ПП "Технологія-2000" (далі - зберігач) укладено договір № 01/ОХ про надання послуг відповідального зберігання (далі - договір).
12. Згідно з пунктом 1.1 договору поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання продукцію (надалі - товар), який є власністю поклажодавця, відповідно до актів приймання - передачі на відповідальне зберігання, у складські приміщення та на відкриті площадки зберігача.
13. Згідно із пунктом 1.2 договору найменування товару, який передається на зберігання за цим Договором, його кількість вказуються у відповідних актах прийому - передачі товару на відповідальне зберігання та/або накладних, які є невід`ємною частиною цього Договору. Акти прийому - передачі товару на відповідальне зберігання та/або накладні, підписані зберігачем, підтверджують факт передачі товару на зберігання.
14. Згідно з пунктом 1.4 договору строк зберігання майна встановлюється в акті приймання - передачі товару та/або накладній, а у випадку незазначення такої інформації у акті або накладній, строк зберігання обчислюється в календарних днях, з дня передачі товару (день передачі товару включається до строку зберігання) до дня фактичного отримання продукції поклажодавцем.
15. Відповідно до пункту 1.5 договору адреса місць зберігання: Дніпропетровська обл., м.Кам`янське, вул. Дніпробудівська, 35.
16. Згідно із пунктом 2.2 договору зберігач приймає кожну партію товару за фактичною кількістю та за якістю, яка вказана у супровідних документах, шляхом підписання обома сторонами відповідного акта приймання - передачі товару на відповідальне зберігання зі скріпленням підпису уповноваженого представника кожної сторони печаткою сторони (у разі наявності).
17. Згідно із пунктом 2.6 договору товар визнається переданим на зберігання в кількості, вказаній в акті приймання - передачі товару на відповідальне зберігання та із врахуванням заперечень, наведених в порядку п. 2.5 цього Договору.
18. Згідно з пунктом 2.7 договору товар повертається поклажодавцю у тому стані, в якому він був прийнятий на зберігання, шляхом підписання обома сторонами відповідного акта приймання - передачі товару з відповідального зберігання зі скріпленням підпису уповноваженого представника кожної сторони печаткою сторони (у разі наявності), з урахуванням зміни його природних властивостей.
19. Згідно з пунктом 3.1 договору вартість послуг зберігання складає 20 (двадцять гривень 00копійок) гривень/місяць/тонна, з врахуванням ПДВ.
20. Відповідно до підпунктів 4.1.1-4.1.3 пункту 4.1 договору зберігач:
- Приймає товар на зберігання.
- Забезпечує повне збереження товару, вживає всіх заходів для його збереження від знищення та пошкодження, забезпечує неможливість доступу сторонніх осіб до товару, дотримання санітарних вимог та вимог протипожежної безпеки та інше.
- Несе відповідальність за втрату чи пошкодження товару.
21. Згідно з підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 договору зберігач впродовж 3 (трьох) календарних днів зобов`язаний повернути товар поклажодавцеві або вказаній ним в порядку, передбаченому даним пунктом Договору, третій особі, за умови передання зберігачу оригіналу документа, що підтверджує повноваження третьої особи:
- з дати отримання від поклажодавця письмової вимоги про повернення йому всього товару або його частини;
- з дати отримання підписаного поклажодавцем зі скріпленням підпису уповноваженого представника печаткою поклажодавця (у разі наявності) акта передачі товару з відповідального зберігання третій особі.
Повернення товару може здійснюватися зберігачем будь-якій третій особі на письмову вимогу поклажодавця, вислану факсом або електронною поштою. В цьому випадку акт передачі товару третій особі підписується також уповноваженим представником третьої особи. Обидва екземпляри акта передаються поклажодавцеві, після підписання яких один з них залишається у поклажодавця, а інший повертається зберігачу.
Акт передачі товару третій особі є підтвердженням передачі зберігачем товару з відповідального зберігання поклажодвцю.
Товар має бути повернутим в тому самому стані, у якому він був прийнятий на зберігання, з урахуванням змін його природних властивостей.
22. Відповідно до підпункту 4.1.6 пункту 4.1 договору зберігач за першою вимогою поклажодавця надає тому можливість доступу до товару і перевірки умов зберігання.
23. Згідно з підпунктом 4.1.13 пункту 4.1 договору у випадку, якщо поклажодавець не забирає товар відповідно до положень цього Договору, зберігач має право на продаж товару. В рахунок вартості проданого товару зберігач першочергово компенсує заборгованість поклажодавця, частину, що залишилася, передає поклажодавцю, за умови наявності відповідної вимоги.
24. Згідно з пунктом 4.2 договору поклажодавець:
4.2.1. Передає товар зберігачу та одержує товар від зберігача.
4.2.2. Поклажодавець відшкодовує витрати зберігача на зберігання товару.
4.2.3. Не пізніше 30 календарних днів після закінчення строку дії даного Договору зобов`язаний забрати товар у зберігача.
4.2.4. Поклажодавець має право перевіряти, чи забезпечуються фактично зберігачем умови зберігання, які повинні бути дотримані для належного зберігання товару поклажодавця, в робочий час зберігача.
4.2.5. Поклажодавець має право вимагати повернення товару або його частини у будь-який час впродовж дії даного Договору, письмово попередивши про це зберігача за 3 (три) робочих дні.
25. Відповідно до пункту 5.1 договору за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору винна сторона несе відповідальність згідно з чинним законодавством України та зобов`язана відшкодувати іншій стороні заподіяні їй збитки.
26. Відповідно до пункту 5.3 договору сторона вважається невинуватою і не несе відповідальності за порушення Договору, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання цього Договору.
27. Згідно з пунктом 5.4 договору зберігач несе повну матеріальну відповідальність за збереження і цілісність товару з моменту передачі товару на зберігання і до моменту його повернення поклажодавцеві або вказаній поклажодавцем третій особі. У випадку втрати (нестачі) або пошкодження товару, який переданий на зберігання, або його частини з вини зберігача зберігач повинен за свій рахунок відшкодувати поклажодавцеві завдану шкоду.
28. Відповідно до пункту 5.6 договору зберігач має право притримати товар до повного розрахунку з поклажодавцем.
29. Згідно з пунктом 7.2 договору у випадку, якщо сторони не можуть вирішити спір шляхом переговорів, то він вирішується в судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору у порядку, визначеному чинним законодавством України.
30. Відповідно до пункту 9.1 договору Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими на це представниками та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2022 року, але в будь-якому випадку до моменту виконання сторонами всіх зобов`язань за ним та проведення взаємних розрахунків.
31. Згідно з пунктом 10.4 Договору цей Договір, заявки, специфікації, рахунки, первинні бухгалтерські документи, додатки, додаткові угоди та інші документи за Договором можуть складатися в електронній формі та підписуватися сторонами електронними цифровими підписами (ЕЦП) або кваліфікованими електронними підписами (КЕП) в будь-якому з таких сервісів: "Вчасно" (vchasno.com.ua), "Paperless" (paperless.com.ua), M.E.Doc та інші. Електронні документи вважаються одержаними адресатом з моменту надсилання, якщо відправник не отримає автоматичне повідомлення про те, що електронний документ не надіслано.
32. На підставі пункту 10.7 договору у випадках, коли Договором передбачено направлення повідомлень електронною поштою або факсимільним зв`язком, такі повідомлення направляються на електронну адресу чи на номер факсу сторони-отримувача, вказані у Договорі або повідомлені стороною відповідно до п. 9.5 Договору. Сторона-отримувач повідомлення зобов`язана оперативно відстежувати надходження повідомлень і невідкладно підтвердити їх отримання.
33. На виконання умов договору позивач передав на зберігання, а відповідач прийняв майно - амонію сульфат добривний, біг-бег, 0,9 т, Україна, в кількості 315 т, згідно з актом приймання на відповідальне зберігання № 17 від 24.02.2022.
34. В наступному, зберігач повернув, а поклажодавець прийняв раніше переданий на зберігання товар у загальній кількості 49,50 т, на підставі наступних актів повернення із відповідального зберігання: № 381 від 28.07.2022, у кількості 22,50 т; № 88 від 29.07.2022, у кількості 16,20 т; № 89 від 01.08.2022, у кількості 10,80 т.

Позиція Верховного Суду
35. Перевіривши повноту встановлення судами попередніх інстанцій обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, та заперечення, викладені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
36. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).
37. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
38. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.
39. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судами норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
40. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
41. Відповідно до частин першої-другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
42. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 ЦК України. Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист їх прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються. Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого вищевказаними нормами.
43. Стаття 11 ЦК України передбачає, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
44. Відповідно до статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
45. Статтею 13 ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав: цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.
46. Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача збитків, завданих позивачу неповерненням товару, переданим відповідачу на зберігання.
47. Так, розглядаючи справу, судами встановлено, що позивач за договором зберігання передав відповідачу на зберігання товар в кількості 315 т, згідно з актом приймання № 17 від 24.02.2022.
48. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
49. Відповідно до частини першої статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
50. Згідно із ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.
51. Згідно з частиною першою статті 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.
52. Відповідно до статті 953 ЦК України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.
53. Апеляційним судом встановлено, що відповідачем, за актами від 28.07.2022, 29.07.2022, 01.08.2022, повернуто позивачу переданий на зберігання товар у загальній кількості 49,50 т. 
54. Що стосується неповернутої відповідачем частини товару, апеляційний суд зазначав, що в своїх заявах по суті спору сторони визнавали обставину, що частина товару (у кількості у кількості 265,5 тон) неповернута відповідачем відсутня на його складі, отже, відповідна обставина визнається колегією суддів такою, що не потребує доказування, з урахуванням положень ст. 75 ГПК України. Крім того апеляційним судом враховано, що відомості щодо товару - сульфату добривного, переданого позивачем відповідачу на підставі акту приймання на відповідальне зберігання від 24.02.2022, матеріали кримінального провадження не містять.
55. Таким чином, апеляційний суд зробив висновок, що зберігач не повернув поклажодавцю із зберігання товар - амонію сульфат добривний, біг-бег 0,9 т, Україна, у кількості 265,5 тон.
56. Крім того, апеляційним судом встановлено, що 11.02.2025 позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення товару із зберігання, в якій просив: Повернути Поклажодавцю - ТОВ ?Солоніка? зі зберігання вказаний у цій письмовій вимозі товар: амонію сульфат добривний, біг-бег 0,9 т, Україна, у кількості 265,5 тон, протягом трьох робочих днів з моменту отримання цієї вимоги. Вказана вимога отримана відповідачем, яка станом на день подання цього позову не виконана.
57. Отже, відповідач не вжив будь-яких дій на виконання своїх зобов`язань перед позивачем за договором зберігання щодо повернення товару або відшкодування завданих збитків.
58. Судом апеляційної інстанції також обґрунтовано зазначено, що згідно з пунктом 1.4 договору, строк зберігання майна встановлюється в акті приймання - передачі товару та/або накладній, а у випадку незазначення такої інформації у акті або накладній, строк зберігання обчислюється в календарних днях, з дня передачі товару (день передачі товару включається до строку зберігання) до дня фактичного отримання продукції поклажодавцем; строк дії договору сторонами погоджено до 31.12.2022 року, але в будь-якому випадку договір є чинним до моменту виконання сторонами всіх зобов`язань за ним та проведення взаємних розрахунків, у акті приймання товару на відповідальне зберігання від 24.02.2022, відсутні відомості щодо строку зберігання майна. Отже, товар мав бути повернутий відповідачем зважаючи на положення договору та вимогу позивача.
59. Стаття 949 ЦК України визначає, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Зберігач зобов`язаний передати плоди та доходи, які були ним одержані від речі. Тотожність речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута поклажодавцеві, може підтверджуватися свідченням свідків.
60. Згідно із статтею 950 ЦК України, за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.
61. Відповідно до статті 951 ЦК України, збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем:
1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості;
2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.
2. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.
62. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.
63. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 614 ЦК України).
64. Згідно зі статтею 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.
65. Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другою цієї статті, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
66. Зважаючи на те, що відповідачем не повернуто із зберігання товар у кількості 265,5 тон, у своїх заявах під час розгляду справи, сторони підтвердили факт відсутності товару на складі відповідача, апеляційний суд обґрунтовано вказав, що позивач має право на відшкодування збитків, що є вартістю товару переданого на зберігання та неповернутого. У зв`язку з чим, апеляційним судом визначено, що відповідно до цінової довідки від 10.02.2025 № 3-1/169, виданої ТОВ ?Солоніка? ДП ?Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків?, орієнтовний діапазон ринкових цін на сульфат амонію добривний гранульований на внутрішньому ринку України, станом на 07.02.2025, спостерігається на рівні 14400-15000 грн з ПДВ за тону. Середня розрахункова ринкова ціна 14 700 грн з ПДВ за 1 тону. Таким чином, розмір збитків (з урахуванням ринкових цін на день пред`явлення позову, відповідно до вимог ч. 3 ст. 623 ЦК України), які зберігач зобов`язаний відшкодувати поклажодавцю становить 3 902 850,00 грн. (265,5 тон х 14 700,00 грн.).
67. Зважаючи на встановлені апеляційним судом обставини справи, на підставі поданих сторонами належних і допустимих доказів, та положень ст.ст. 73,74, 86, 236, 237 ГПК України, апеляційний суд зробив висновок, що відвідачем не доведено суду, що втрата ним переданого на виконання умов договору товару на зберігання відбулася не з його вини, отже, саме відповідач зобов`язаний відшкодувати збитки поклажодавцеві - позивачу. Таким чином, касаційний суд вважає, що апеляційний суд обґрунтовано зробив висновок про наявність підстав для задоволення позову.
68. Як зазначалось, скаржник , посилаючись на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, зазначає, що суд апеляційної інстанції задовольняючи позов, не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18, від 20.10.2021 у справі № 910/10222/19, від 30.09.2021 у справі № 927/741/19, від 06.07.2022 у справі № 914/1979/18, від 11.02.2026 у справі № 910/7638/24, при цьому, посилаючись на вказані постанови, скаржник зауважує, що судом апеляційної інстанції було досліджено докази, які одержані з порушенням закону і саме на підставі таких доказів, було задоволено позов. Тобто скаржник вважає, що апеляційний суд прийняв рішення на підставі недопустимих доказів.
69. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
68. Відповідно до положень вказаної норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
69. При цьому, необхідно виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
70. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.
71. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків суду касаційної інстанції в кожній конкретній справі.
72. Обґрунтовуючи підставу звернення з касаційної скаргою п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник зазначає, що апеляційним судом прийнято рішення на підставі недопустимих доказів, та вказує на неврахування апеляційним судом правових висновків Верховного Суду. 
73. Як слідує зі змісту касаційної скарги доводи відповідача зводяться до незгоди з оцінкою наявних у справі доказів судом апеляційної інстанції, намагання скаржника переглянути фактичні обставини справи, за відсутності належного обґрунтування неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду. 
74. З урахуванням зазначеного, Суд вказує, що згідно з приписами частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
75. Відповідно до статті 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
76. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.
77. Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону або докази, які не можуть підтверджувати ті обставини, які в силу приписів законодавства мають підтверджуватись лише певними засобами доказування. При цьому тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.
78. Як вбачається із змісту постанов Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18, від 20.10.2021 у справі № 910/10222/19, від 30.09.2021 у справі № 927/741/19, від 06.07.2022 у справі № 914/1979/18, від 11.02.2026 у справі № 910/7638/24 судових рішень у справах № № 910/8482/18 (910/4866/21), на які вказує скаржник, касаційний суд у вказаних постановах зауважив на тому, що з урахуванням положень ст. 222 КПК України, для використання матеріалів кримінального провадження, зокрема, у господарському процесі, має вирішальне значення наявність дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування. 
79. Як зазначалось у цій постанові, суд апеляційної інстанції розглядаючи спір у справі та задовольняючи позов, з урахуванням положень ст. 73, 74, 75, 76, 77, 86, 236 ГПК України, встановив обставини у справі щодо неповернення відповідачем переданого йому на зберігання товару, на підставі належних і допустимих доказів поданих сторонами, а саме: позивачем такі докази подавались разом з позовом та відповіддю на відзив на позов, відповідачем такі докази надавались разом з відзивом на позов, клопотаннях та поясненнях. Крім того, обставини щодо неповернення із зберігання відповідачем частини товару та відсутність такого товару на складі, підтверджуються сторонами, про що сторони вказували у своїх процесуальних заявах по суті спору поданих суду. Апеляційним судом не було обґрунтовано постанову доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження.
80. В свою чергу скаржником не обґрунтовано які саме докази, які досліджено судом апеляційної інстанції та враховано при прийнятті постанови, є недопустимими на думку скаржника, прийняті апеляційним судом з порушенням законодавства, та які саме норми матеріального та процесуального права порушено апеляційним судом, враховуючи, що суд апеляційної інстанції вказував на те, що матеріали справи містять докази, подані сторонами, на підставі яких можливо зробити висновок про обґрунтованість позовних вимог.
81. Водночас, у контексті обраної скаржником підстави касаційного оскарження Верховний Суд констатує, що скаржник в касаційній скарзі лише окреслює свою позицію щодо правовідносин, що склалися між учасниками спору. Доводи касаційної скарги зводяться до власного розуміння та трактування скаржником положень, якими врегульовано питання стягнення збитків та подання сторонами доказів у судовому процесі. Касаційна скарга за своїм змістом фактично зводиться до незгоди з наданою судом оцінкою встановлених фактичних обставин справи, до необхідності надання судом касаційної інстанції переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що не є можливим з огляду на визначені в статті 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Відтак доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для скасування постанови апеляційного суд у справі, не знайшли свого підтвердження, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.
82. Незгода скаржника з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою доказів не може свідчити про порушення судом норм процесуального права та бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.
83. Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 ГПК України, не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).
84. Проаналізувавши доводи скаржника в обґрунтування п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, касаційний суд зазначає, що доводи касаційної скарги є безпідставними, та не можуть бути підставою для скасування постанови апеляційного суду у справі.
85. До того ж, щодо підстав касаційного оскарження визначених п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме, неналежне дослідження доказів у справі, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, Суд зазначає наступне.
86. Відповідно до ч. 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
87. За змістом пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу.
88. Проте, як уже зазначалося, підстави касаційного оскарження, наведені відповідачем у касаційній скарзі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, у цьому випадку, не отримали підтвердження, після відкриття касаційного провадження, у зв`язку з чим такі доводи як неналежне дослідження тих чи інших доказів відхиляються судом касаційної інстанції. До того ж, доводи касаційної скарги наведені в обґрунтування підстави касаційного оскарження передбаченої п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, також зводяться до незгоди відповідача із наданою апеляційним судом оцінкою доказам у справі та переоцінкою обставин справи, що суперечить положенням ст. 300 ГПК України.
89. Враховуючи наведені положення законодавства та обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів зазначає, що підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження, в даному випадку, колегія суддів не вважає за необхідне закрити касаційне провадження на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України, водночас, щодо підстав касаційного оскарження передбачених положеннями п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, касаційна скарга є необґрунтованою, а тому постанову апеляційного суду необхідно залишити без змін.
90. Також, скаржником було подано клопотання про зупинення виконання постанови апеляційного суду у справі, в якому, відповідач не погоджується з постановою апеляційного суду та вважає її незаконною, та зазначає про те, що передчасне виконання постанови може призвести до неможливості здійснення господарської діяльності відповідачем.
91. Відповідно до ч. 1 ст. 332 ГПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
92. Клопотання про зупинення виконання судових рішень має бути мотивованим, містити підстави для зупинення виконання судового рішення, підтверджені належними доказами. У клопотанні заявник повинен навести обґрунтування його вимог та довести, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для відновлення порушених прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, або буде неможливим повернення виконання судових рішень у разі, якщо вони будуть скасовані.
93. Розглянувши зазначене клопотання скаржника та враховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 07.04.2026 вже було відмовлено скаржнику у задоволенні аналогічного клопотання з аналогічних підстав та те, що судом касаційної інстанції не було встановлено порушень норм процесуального права під час прийняття вказаної постанови, даною постановою закінчується перегляд в касаційному порядку судового рішення, зупинити виконання якого скаржник просить, Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання скаржника.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
94. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
95. Згідно положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
96. Звертаючись із касаційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків суду апеляційної інстанції та не довів неправильного застосування ним норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятої постанови апеляційного гсуду.
97. За таких обставин, доводи касаційної скарги, не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, отже, касаційна скарга є необґрунтованою, а тому, постанову апеляційного суду необхідно залишити без змін.

Судові витрати
98. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку ст. 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "Технологія-2000" залишити без задоволення.
2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.01.2026 у справі №904/876/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.А. Кролевець

Судді С.В. Бакуліна

О.М. Баранець