Унікальний номер справи 759/16515/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/6302/2026
Головуючий у суді першої інстанції Н. О. Петренко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач 

Постанова
Іменем України

01 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони:

позивач ОСОБА_1 

відповідач ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника  ОСОБА_2 - адвоката Іваненко Марії Володимирівни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2025 року, ухвалені у складі судді Н. О. Петренко в приміщенні Святошинського районного суду м. Києва,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та про його вселення до вказаної квартири.
На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що він є наймачем спірної квартири, що підтверджується ордером, виданим на ім`я його батька  ОСОБА_3 , де позивач був зазначений, як член сім`ї наймача. Розпорядженням Святошинської РДА про внесення змін до договору найму, ОСОБА_1 визнаний наймачем квартири після смерті його матері  ОСОБА_4 .
Позивач зареєстрований у спірній квартирі з 21.09.1993 року і до сьогодні та має законне право на проживання і користування цим житлом.
Спірна квартира є єдиним місцем реєстрації та проживання позивача, який має другу групу інвалідності довічно і потребує житла.
Відповідач ОСОБА_2 (племінниця позивача, яка також зареєстрована у квартирі та була під його опікою) чинить йому систематичні та умисні перешкоди у користуванні квартирою, не допускає його до житла, попри те, що він є наймачем даної квартири.
Факт вчинення відповідачем домашнього насильства підтверджується постановою Святошинського районного суду м. Києва від 11.03.2024 року. Просить позов задовольнити.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», Святошинський районний в м. Києві центр соціальних служб про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення задоволено. Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язано відповідачку надати ОСОБА_1 комплект ключів від замків вхідних дверей квартири.
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2025 року заяву представника позивача Хорис А.О. про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 грн.
Не погоджуючись з рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року ОСОБА_2 через представника Іваненко М.В. звернулась з апеляційною скагою.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що встановлені судом обставини, що протягом 2023-2024 років позивач неодноразово здійснював спроби потрапити до квартири для проживання, проте відповідач створювала йому перешкоди у доступі, на думку апелянта, встановлені невірно.
Зауважує, що позивач у позові зазначає, що не проживає у спірній квартирі з 2000 року тобто понад 20 років без поважних причин, він переїхав на постійне проживання у квартиру цивільної дружини. В свою чергу, апелянт протягом 23 років з 2000 року по 2024 рік не чинила перешкод у проживанні та користуванні квартирою, доказів зворотнього позивачем не надано та в матеріалах справи такі докази відсутні.
Зазаначає, що ОСОБА_1 з`явився до квартири з представниками БТІ з метою технічного заміру квартири для приватизації, наміру проживати у квартирі у нього не було, вів себе зухвало та з неповагою до відповідача, у зв`язку з чим  ОСОБА_2 у 2024 році враховуючи те, ще останні 23 роки вона одна проживала у квартирі, сплачувала комунальні послуги, не пустила інженерів БТІ до квартири.
На думку апелянта, судом під час ухвалення рішення суду не прийняті до уваги та не надано належної правової оцінки наступним доказам, які були подані відповідачем, а саме: акту про непроживання ОСОБА_1 від 18.08.2025 за адресою:  АДРЕСА_2 , з 1990 року у зв`язку з переїздом в інше жиле приміщення, складений ЖЕД-7; акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства фактичного місця проживання особи № 1490 від 18.08.2025, який також підтверджує, що ОСОБА_1 фактично не проживає за зазначеною адресою, складений акт Управлінням соціальної ветеранської політики; заяві про приєднання до умов договору розподілу природного газу від 04.05.2017 на ім`я ОСОБА_2 .
Звертає увагу апеляційного суду на ту обствину, що висновок суду про неможливість застосування позовної давності до негаторних позовів не грунтується на вимогах чинного законодавства. 
Так, позивач добровільно, з власного бажання постійно проживав за іншою адресою, та в розумінні ст.107 ЖК України, на думку апелянта,  втратив право користування квартирою, у зв`язку з чим позовну давність пропущено без поважних причин, оскільки понад 20 років йому ніхто не забороняв користуватись та проживати у квартирі, за 23 роки починаючи з 2000 року у квартирі позивач добровільно не проживав, комунальні послуги не сплачував, зайнятись питанням приватизації квартири вирішив тільки у 2024 році.
ОСОБА_2 через представика Іваненко М.В. також подано до суду апеляційну скаргу на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2025 року. 
ОСОБА_1 через представника Хорис А.О. подано до суду відзив на апеляційні скаги відповідача. 
Зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі з 1993 року і є основним наймачем, що підтверджується офіційною Довідкою від 23.11.2011 № 1007.
Таким чином, на підставі належних і допустимих доказів у справі обґрунтовано встановлено, що позивач є правомірним наймачем спірної квартири. Суд першої інстанції правильно визначив правову природу спірних правовідносин, повно і всебічно дослідив надані докази в їх сукупності та дійшов законного й обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Звертає увагу апеляційного суду на ту обствину, що відповідач умисно замовчує обставини, за яких ОСОБА_1 неодноразово прибував за адресою свого зареєстрованого місця проживання з метою фактичного проживання, однак щоразу зіштовхувався з неправомірною поведінкою ОСОБА_2 , яка перешкоджала реалізації його права на проживання у спірній квартирі.
Відповідач не має жодного іншого місця проживання, не змінював місце реєстрації та змушений шукати собі тимчасовий прихисток.
Позивач є наймачем спірної квартири, а відповідач протягом тривалого часу безпідставно чинить йому перешкоди у реалізації його законного права на житло. За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим із правильним застосуванням норм матеріального і дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Щодо додаткового рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22.12.2025., позивач зазначає, що воноє законним та обґрунтованим, а скрутне матеріальне становище відповідача не є підставою для позбавлення позивача права на відшкодування понесених та документально підтверджених судових витрат.
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Іваненко М.В. подані відповідачкою апеляційні скаги підтримала, просила задовольнити з виклаених у них підстав, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03.12.2025 просить скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від22.12.2025 скасувати та відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу на користь позивача. 
Відповідач ОСОБА_2 , представники третіх осіб Святошинської районнрї в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», Святошинського районного в м. Києві центру соціальних служб у засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у відповідності до вимог закону. Враховуючи те, що відповідач, треті особи повідомлялась про розгляд справи апеляційним судом, беручи до уваги положення ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності відповідача, ( але за участі його представника) та за відсутності представників третіх осіб. 
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача - адвоката Іваненко М.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Хорис А.О., перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість судових рішень в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2025 року задоводенню не підлянають з огляду на наступне.
Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як рзподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
З матеріалів справи вбачається, що 26.01.1977 року на ім`я ОСОБА_3 , батька позивача, було видано ордер № Г-291927 на спірну квартиру. У ордері ОСОБА_1 зазначений як член сім`ї наймача. Після смерті матері позивача - ОСОБА_4 07.12.2005 року, розпорядженням Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації № 1444 від 15.08.2006 року було внесено зміни до договору найму житлового приміщення, відповідно до яких ОСОБА_1 визначено наймачем трикімнатної квартири АДРЕСА_3  , площею 47,66 кв.м.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 21.09.1993 року по теперішній час, він є наймачем зазначеного житлового приміщення та власником особового рахунку. Дані обставини підтверджується довідкою з місця проживання сім`ї та реєстрації від 23.11.2011 № 1007, а також договором № 6094 про надання послуг з газопостачання, укладеним ОСОБА_1 з ПАТ «Київгаз». 
Спірна квартира є неприватизованою, належить до державного житлового фонду, складається з трьох кімнат; одна з них була облаштована та фактично використовувалася позивачем для проживання впродовж усього періоду його проживання в квартирі. Інформація про відсутність зареєстрованого права власності та відсутність приватизації підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відповідями органів влади на адвокатські запити.
Також у спірній квартирі зареєстрована та постійно проживає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , племінниця позивача. Встановлено, що розпорядженням Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації № 503 від 29.03.2006 року ОСОБА_1 був призначений піклувальником ОСОБА_2 до досягнення нею повноліття у зв`язку з позбавленням батьківських прав її батьків. Вказаним розпорядженням на позивача було покладено обов`язок забезпечувати збереження житла, у якому вони обоє були зареєстровані.
Судом встановлено, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи довічно та пенсіонером, іншого житла для проживання, окрім спірної квартири, не має. Це підтверджується копією пенсійного посвідчення та довідкою до акта МСЕК від 02.07.2019 року.
Із наданих доказів убачається, що протягом 2023-2024 років ОСОБА_1 неодноразово здійснював спроби потрапити до квартири для проживання, проте відповідач створювала йому перешкоди у доступі до квартири. Зокрема, позивач разом із представниками БТІ намагався отримати доступ до приміщення для проведення технічної інвентаризації з метою подальшого оформлення приватизації, однак зазначені дії блокувалися відповідачкою.
Факт неможливості проведення технічної інвентаризації та відсутність приватизації квартири підтверджується відповідями Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду», КП «КМ БТІ», отриманими у період з 08.03.2024 року по 12.04.2024 року на адвокатські запити представників позивача.
Також судом встановлено, що ОСОБА_2 зверталася у 2011 році з позовом до ОСОБА_1 про зміну умов договору найму та встановлення конкретного порядку користування квартирою. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12.05.2012 року у задоволенні позову було відмовлено, а запропонований нею порядок користування квартирою був визнаний судом таким, що порушує права ОСОБА_1
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 
Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Згідно з частиною 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.
Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the UnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010.
Статус позивача як наймача спірної квартири підтверджується належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, зокрема: довідкою з місця проживання сім`ї та реєстрації від 23.11.2011 № 1007, ордером № Г_291927 від 15.05.2024, Розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.08.2006 № 1444 .
Для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен мати право користування майном, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право особи на користування даним майном.
На підтвердження обставин перешкоджання ОСОБА_1 користуватися спірним житловим приміщенням, позивачем зазначено, що неодноразово прибуваючи за адресою свого зареєстрованого місця проживання з метою фактичного проживання, він щоразу зіштовхувався з неправомірною поведінкою ОСОБА_2 , яка перешкоджала реалізації його права на проживання у спірній квартирі та яка не впускала його до квартири.
Так, як вбачається з матеріалів справи 22.07.2011 року ОСОБА_7 вже зверталась до Святошинського районного суду міста Києва до відповідача з позовною заявою про зміну умов договору житлового найму та встановлення конкретного порядку користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 . Однак, позивачу рішенням Святошинського районного суду міста Києва по справі №2608/5338/11 від 12.05.2012 року у задоволенні позову було відмовлено. 
Відповідачем ОСОБА_1 в судовому процесі по справі № 2608/5338/11 було надано пояснення і заперечення проти зміни договору найму житлового приміщення та визначення конкретного порядку користування квартирою, запропонованого позивачем, оскільки такий порядок користування призведе до зменшення розміру його ідеальної частки загальної площі, наданої йому у користування в спірній квартирі.
Судом були допитані свідки. Свідки підтвердили, що їм відомі як позивач так і відповідач, а також те, що позивач не проживає у квартирі багато років, однак він у квартирі зареєстрований та намагався потрапити до квартири. 
Окрім того 11.03.2024 року Святошинським районним судом міста Києва по справі № 759/4355/24 винесено постанову, якою визнано ОСОБА_2 винною у вчиненні домашнього насильства (за ст. 173-2 КУпАП) щодо ОСОБА_1 та накладено на неї адміністративне стягнення.
16.07.2024 року ОСОБА_1 знову звернувся до правоохоронних органів з метою вжиття заходів для припинення вчинення домашнього економічного насильства щодо нього з боку ОСОБА_2 , про що було подано заяву працівникам патрульної поліції, які прибули за викликом 16.07.2024 року за адресою:  АДРЕСА_2 .
Зазаначене, на думку колегії суддів є свідченням того, що ОСОБА_1 не втрачав інтересу до квартири, а його тимчасова відсутність у квартирі була зумовлена поважними причинами. Так, ОСОБА_1 пояснив суду, що він виїжджав за кордон через збройну агресію Російської Федерації, а після повернення в Україну він не зміг потрапити до квартири, оскільки ОСОБА_2 не впускала його до квартири. Він фактично залишився на вулиці, без житла, оскільки іншого жила він не має.
Щодо тверження апелянта, що позивач добровільно, з власного бажання постійно проживав за іншою адресою, та в розумінні ст.107 ЖК України втратив право користування квартирою, у зв`язку з чим строк звернення до суду ним пропущено без поважних причин, колегія суддів зазначає наступне.
Станом на час звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, він не визнаний таким, що втратив право користування спірною квартирою. Відповідно, за ним зберігається право користування квартирою і він його реалізувати не має можливості, оскільки відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, що підтверджується вищезазначеними доказами.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).
Таким чином, оскільки відповідачка чинила ОСОБА_1 перешкоди у користуванні спірною квартирою на час його звернення до суду з даним позовом, і він поставив питання про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом його вселення до квартири, до спірних правовідносин не застосовується позовна давність. Отже приписи закону про застосування позовної давності на правовідносини що виникли між сторонами у даній справі не застосовуються. 
Окрім того, доводи апелянта, що позивач не виконував обов`язків піклувальника та не сплачував комунальні послуги, не є правовою підставою для відмови ОСОБА_1 у позові.
Право користування житлом, яке належить до державного житлового фонду, може бути припинено лише на підставах, прямо передбаченихЖК України, серед яких недбале ставлення до виконання обов`язків піклувальника (якщо такий факт мав місце) або заборгованість за комунальними послуги не є автоматичною та безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.
Зазначені обставини, на думку колегії суддів не спростовують основного факту, що  ОСОБА_1 є наймачем спірного житлового приміщення і він не позбавлений права користування спірною квартирою.
Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що законне право користування позивача спірною квартирою не припинилося, а відповідач чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, що порушує конституційне право позивача на житло. 
В свою чергу, порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод та вселення його до квартири.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що усунення перешкод у користуванні житлом та вселення ОСОБА_1 до квартири є належним і ефективним способом захисту.
Суд першої інстанції, належним чином оцінивши надані сторонами докази та встановивши всі обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. 
Судом першої інстанції повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, його висновки відповідають обставинам справи, а під час прийняття рішення судом не допущено порушень норм матеріального та дотримано вимог норм процесуального права, рішення суду є законним та обґрунтованим.
Щодо незгоди відповідачки з додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2025 року, апелянт звернувшись з апеляційною скаргою, ніяких доводів не наводитить, а отже, суд не вбачає підстав для скасування додаткового рішення суду. Рішенням суду від 03.12.2025 позов ОСОБА_1 було задоволено, він поніс судові витрати на професійну правничу допомогу, які підлягали стягненню з відповідачки на користь позивача у відповідності до вимог закону. За таких обставин, додаткове рішення суду є законними та обгрунтованим, підстав для його скасування суд апеляційної інстанції не вбачає, а тому апеляційну скаргу в цій частині залишає без задоволення, а додаткове рішення суду без змін. 
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
При цьому, враховуючи той факт, що за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідачки судом апеляційної інстанції не ухвалюється судове рішення про відмову у позові, то колегія суддів не вбачає підстав для покладення на позивача понесених відповідачкою судових витрат на стадії апеляційного провадження.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_2 - адвоката Іваненко Марії Володимирівни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2025 року, залишити без задоволення. 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 27 квітня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна