Справа № 644/9812/25
Провадження № 2/638/3875/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року    м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді Шамраєва М.Є.,
за участю секретаря судового засідання Пухно М.С.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Квартенкао О.Р.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні Шевченківського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовною заявою позивача: Комунальне підприємство «МУНІЦИПАЛЬНА КОМПАНІЯ ПОВОДЖЕННЯ З ВІДХОДАМИ» Харківської міської ради до відповідача:  ОСОБА_2  про відшкодування шкоди,-
УСТАНОВИВ: 
Комунальне підприємство «МУНІЦИПАЛЬНА КОМПАНІЯ ПОВОДЖЕННЯ З ВІДХОДАМИ» Харківської міської ради звернулося до суду із позовом (з урахуванням уточнень), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 804 492,24 грн. та судові витрати. 
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що Північно-східним офісом Держаудитслужби відповідно до п. 1.4.3 плану проведення заходів державного фінансового контролю Північно-східного офісу Держаудитслужби на ІІІ квартал 2025 року та на підставі направлення від 17.07.2025 № 471, виданого в.о. начальника Північно-східного офісу Держаудитслужби ОСОБА_3 , проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «МУНІЦИПАЛЬНА КОМПАНІЯ ПОВОДЖЕННЯ З ВІДХОДАМИ» Харківської міської ради за період з 01.01.2021 по 30.06.2025.За результатами проведення вищезазначеної ревізії Офісом було складено Акт ревізії фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «МУНІЦИПАЛЬНА КОМПАНІЯ ПОВОДЖЕННЯ З ВІДХОДАМИ» за період з 01.01.2021 по 30.06.2025 № 202006-07/85 від 17.09.2025. Під час вищевказаної ревізії Північно-східним офісом Держаудитслужби проведена ревізію наявності фактів використання автомобілів позивача у період перебування у щорічних, навчальних відпустках та відпустках без збереження заробітної плати працівників, які закріплені за автотранспортними засобами підприємства та встановлені систематичні, численні випадки (51 випадок) списання палива на роботу спецтехніки та механічних установок позивача під час знаходження водіїв (операторів механічних установок) у щорічній відпустці, додатковій відпустці, відпустці без збереження заробітної плати та під час тимчасової непрацездатності, що призвело до зайвого списання палива на загальну суму 855 657,75 грн з ПДВ (в т.ч.: за 2022 рік на суму 286 024,60 грн, за 2023 рік на суму 222 103,11 грн, за 2024 рік на суму 347 530,04 грн). Вказані порушення допущено колишнім заступником директора-начальником виробничого відділу позивача ОСОБА_2 , якого наказом № 64-к від 31.12.2020 з посади начальника виробничого відділу переведено за його згодою з 01.01.2021, на посаду заступника директора – начальника виробничого відділу з оплатою праці згідно штатного розпису та наказом № 233-о/с від 23.05.2025 звільнено з посади 23.06.2025 за п. 1 ст. 36 КЗпП (за угодою сторін).Відповідно до п. 7 розділу ІІ посадової інструкції заступника директора – начальника відділу виробничого відділу, з якою ознайомлений відповідач, на останнього покладається обов`язок стежити за правильністю ведення обліку роботи автотракторної техніки, витрати експлуатаційних матеріалів та паливно-мастильних матеріалів. Водночас, між Позивачем та Відповідачем відповідно до ст. 135-1 КЗпП було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 01.12.2019. Дане порушення призвело у формі № 2 «Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід)»: до завищення у рядку 2050 «Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг)» собівартості реалізованої продукції за 2022 рік - на суму 266,0 тис. грн, 2023 рік – на суму 197,96 тис. грн, за 2024 рік – на суму 289,61 тис. грн та, відповідно, до заниження у рядку 2350 «Чистий прибуток» чистого прибутку за 2022 рік - на суму 266,0 тис. грн, 2023 рік – на суму 197,96 тис. грн, за 2024 рік – на суму 289,61 тис. грн, та у формі 2-м «Звіт про надходження та використання коштів загального фонду» по КПКВ МБ 1216014 за КЕКВ 2610 за 2022 рік на суму 275 993,96 грн, за 2023 рік на суму 201 113,87 грн, за 2024 рік на суму 327 384,41 грн, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні), п. 4 НП(С)БО № 1 та п. 2 Порядку складання бюджетної звітності розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів, звітності фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.01.2012 № 44. Враховуючи, що вищевказане паливо придбане позивачем за рахунок коштів бюджету м. Харкова, то внаслідок зайвого списання відповідачем палива на роботу спецтехніки та механічних установок підприємства, завдано матеріальної шкоди (збитків) бюджету м. Харкова на загальну суму 804 492,24 грн з ПДВ, що підтверджується довідкою про зайво списане паливо, копіями реєстрів на роботу спецтехніки, механічних установок та копіями наказів про надання відпустки працівникам підприємства. На виконання вимоги Північно-східного офісу Держаудитслужби про усунення порушень законодавства № 202006-14/4336-2025 від 29.09.2025, позивач звертається до суду із позовом про відшкодування завданої відповідачем матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 804 492,24 грн.
Ухвалою Індустріального районного суду міста Харкова від 21.10.2025 цивільну справу за позовом Комунального підприємства «МУНІЦИПАЛЬНА КОМПАНІЯ ПОВОДЖЕННЯ З ВІДХОДАМИ» Харківської міської ради до  ОСОБА_2  про відшкодування шкоди передано на розгляд до Шевченківського районного суду міста Харкова. 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 20 листопада 2025 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 28 листопада 2025 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 19 лютого 2026 року підготовче провадження у справі було закрите та призначено судовий розгляд у справі.
16.12.2025 від представника відповідача Мици Ю.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву про відшкодування шкоди з якого вбачається, що відповідач ОСОБА_2 заперечує проти позову в повному обсязі. Оскільки доводи позовної заяви ґрунтуються виключно на результатах ревізії фінансово-господарської діяльності позивача, що була проведена Північно-східним офісом Держаудитслужби і оформлена Актом ревізії за період з 01.01.2021 по 30.06.2025 за № 202006-07/85 від 17.09.2025. Відповідно до норм Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», Положення № 43 та Порядку № 550, акт ревізії Державної аудиторської служби України є документом, складеним з приводу наявності або відсутності відповідних порушень, та містить лише думку органу, який його склав, а викладені в ньому висновки є такими, що підлягають доказуванню в загальному порядку і можуть бути спростовані в загальному порядку за допомогою визначених законом засобів доказування. Акт ревізії не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Акт ревізії є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Аналогічна правовапозиція висловлена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 16 жовтня 2018 року в справі № 910/23357/17 та від 18 лютого 2020 року в справі № 910/7984/16, від 26.12.2019 року у справі№ 908/2711/18. При цьому відповідна правова позиція Верховного Суду є релевантною для цієї справи, оскільки висновки щодо статусу та доказового значення акту ревізії робились Верховним Судом не виключно через призму договірних правовідносин, а стосувались більш широкого кола правовідносин, зокрема у сфері «виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися», про що прямо зазначено в постанові Верховного Суду від 16.10.2018 року у справі № 910/23357/17.
Крім того позиція позивача про те, що йому завдані збитки через необґрунтоване списання паливно-мастильних матеріалів і ці збитки завдані саме діями відповідача, ґрунтуються виключно на Акті ревізії за період з 01.01.2021 по 30.06.2025 за № 202006-07/85 від 17.09.2025 і додатках 31-37 до нього. Жодних первинних документів бухгалтерського обліку, згідно з якими саме відповідач вів облік паливно-мастильних матеріалів і надавав розпорядження на їх списання позивачем до суду не надано.Відповідні твердження позивача не підтверджені жодними доказами. Також відповідач звертає увагу, що у разі підтвердження (як це вказує позивач) завдання збитків позивачу внаслідок безпідставного списання паливно-мастильних матеріалів додатками 31-37 до Акту ревізії доведеться визнати, що ця шкода заподіяна діями не самого лише відповідача, а усіх осіб, вказаних у відповідних додатках – водіїв, машиністів, лікарів тощо. Адже усі ці особи не могли б в такому разі не усвідомлювати, що підписують неправдиві документи – про роботу машин та механізмів, яка насправді не виконувалася. Однак всі ці документи – змінні рапорти, реєстри використання пального тощо – підписані набагато більшою кількістю осіб, а не самим лише відповідачем. На користь того, що насправді машини та механізми, вказані у додатках до акту ревізії, у відповідні періоди експлуатувалися свідчить ще й та обставина, що зазначені машини та механізми використовувалися для надання відповідних послуг позивачем третім особам – у разі їх ненадання кожен такий факт мав би наслідком претензійну роботу з боку контрагентів, чого не було. Ці послуги вказаними особами оплачувалися за тарифами, які враховували у тому числі й вартість паливномастильних матеріалів, а тому говорити, що позивачу були завдані якісь збитки, щонайменше некоректно – скоріше позивач отримав доходи від надання послуг.
Також позивач зазначає, шо через неналежний контроль відповідачем за правильністю ведення обліку роботи техніки та витратами паливно-мастильних матеріалів, посилаючись при цьому на пункт 7 розділу ІІ посадової інструкції заступника директора – начальника виробничого відділу. При цьому позивач намагається покласти на відповідача відповідальність за безпідставні (на думку позивача) витрати паливно-мастильних матеріалів у 2022, 2023 і 2024 роках. Разом з тим, позивач не враховує, що на посаді заступника директора-начальника виробничого відділу відповідач перебував з 01.01.2021 (наказ № 64-к від 31.12.2020) по 30.11.2022, а з 01.12.2022 відповідач був переведений на посаду заступника директора з виробничих питань (наказ № 60-к від 30.11.2022), з якої і був звільнений відповідно до наказу № 233-о/с від 23.06.2025. Зазначене переконливо доводиться відповідними записами в трудовій книжці відповідача. Отже, за будь-яке стеження за правильністю обліку паливно-мастильних матеріалів в період грудня 2022 – червня 2025 років вже не належало до компетенції відповідача. Доказів протилежного позивач не надав. Більше того, навіть і в період січня – листопада 2022 року покладення саме на відповідача відповідальності за будь-яке безпідставне (на думку позивача) списання паливно-мастильних матеріалів позбавлене будь-якої правової підстави щонайменше з двох причин: По-перше, стеження за правильністю обліку не рівнозначне веденню такого обліку, водночас посадова інструкція заступника директора – начальника виробничого відділу, не покладає на відповідну посадову особу ані обов`язку вести такий облік, ані обов`язку організувати його ведення, а так само не покладає на цю посадову особу обов`язку безпосередньо оперувати відповідними товарно-матеріальними цінностями. По-друге, договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність укладений позивачем з відповідачем 01.12.2019 – у період, коли відповідач обіймав посаду начальника виробничого відділу й стосувався виконання відповідачем обов`язків саме за цією посадою. Як наслідок, з переведенням на іншу посаду з 01.01.2021 вказаний договір про повну матеріальну відповідальність втратив чинність. При цьому позивач не надав суду доказів того, що посада заступника директора – начальника виробничого відділу згідно штатного розпису позивача та/або наказів позивача передбачала суміщення посад і оплата праці відповідача проводилася відповідно до правил оплати праці при суміщенні посад; не надав суду доказів, що після переведення відповідача на посаду заступника директора – начальника виробничого відділу відповідачу взагалі були безпосередньо довірені будь-які матеріальні цінності позивача (пункт 5 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 01.12.2019); не надав суду доказів, що після переведення відповідача на посаду заступника директора – начальника виробничого відділу та заступника директора з виробничих питань з відповідачем було укладено нові договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Більше того, позивач не надав суду доказів і того, що навіть на посаді начальника виробничого відділу відповідачу були безпосередньо ввірені чи передані іншим чином будь-які належні позивачу товарно-матеріальні цінності (й зокрема – ті паливно-мастильні матеріали, про безпідставне (на думку позивача) списання яких йдеться в акті ревізії та позовній заяві). Додатки до позовної заяви не містять жодних доказів того, що відповідач взагалі приймав як посадова особа позивача будь-які товарно-матеріальні цінності, що належали позивачу як то передбачено п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України та п. 1 ч. 1 ст. 135-1 КЗпП України. Нарешті, посада начальника виробничого відділу не належить до переліку посад працівників, з якими може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність, а так само позивачем не надано жодних доказів того, що відповідач на будь-якій посаді, шо він обіймав в штаті позивача, безпосередньо виконував роботи з приймання на зберігання, обробці, зберіганню чи відпуску матеріальних цінностей (зокрема – паливно-мастильних матеріалів) (постанова Держкомітету Ради міністрів СРСР з праці й соціальних питань і Секретаріату ВЦСПС від 28.12.1977 р. № 447/24). З урахуванням викладеного з відповідачем взагалі не міг бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність.
23.12.2025 від представника позивача Батіга В.В. до суду надійшла відповідь на відзив з якої вбачається, що відповідачем не заперечується факт невиконання останнім обов`язку щодо стеження за правильністю ведення обліку паливно-мастильних матеріалів. Відповідач згідно своїх посадових обов`язків несе відповідальність за організацію контролю за паливно-мастильними матеріалами, що не спростовується відповідачем. Правовідносини між позивачем та водіями (операторами механічних установок) не є предметом доказування у даній справі, а відтак такі обставини не підлягають з`ясуванню. Враховуючи відсутність будь-якого спростування наведених у позовній заяві обставин, в тому числі розміру збитків та вини відповідача, позовна заява підлягає задоволенню.Завдана Відповідачем шкода через списання паливно-мастильних матеріалів підтверджується не тільки актом ревізії Держаудитслужби, а й іншими доказами наданими разом із позовною заявою, в тому числі документами, які підписані відповідачем, що останнім не заперечується. Водночас, право власності позивача на відповідні паливно-мастильні матеріали (частина з яких безпідставно були списані через неналежне виконання Відповідачем обов`язків) підтверджуються наданими договорами та видатковими накладними. Натомість, Відповідачем не надано будь-яких доказів, які спростовують факт такого не виконання та/або відсутність вини у заподіянні збитків Позивачу. Крім того представник позивача зазначив, що дія договору про повну індивідуально матеріальну відповідальність не залежить від найменування займаної відповідачем посади. Зі змісту пункту 1 договору вбачається, що повна індивідуальна відповідальність відповідача пов`язана не із займаною посадою, а саме із виконання роботи, пов`язаної із збереженням, обробкою, відпуском, перевезення або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей. При цьому, відповідно до п. 5 договору, його дія поширюється на весь час роботи з довіреними Відповідачу матеріальними цінностями Позивача. Таким чином, відповідач несе повну індивідуальну відповідальність за період роботи з 01.01.2021 до 23.06.2025 (незалежно від найменування займаної посади) в межах якої останнім неналежним чином було виконані обов`язки щодо обліку паливномастильних матеріалів, внаслідок чого було допущено безпідставне списання палива на суму 804 492,24 грн. Оскільки відповідач був зобов`язаний стежити за правильністю ведення обліку роботи автотракторної техніки, витрати експлуатаційних матеріалів та паливно-мастильних матеріалів.
29.12.2025 від представника відповідача Мици Ю.В. до суду надійшли заперечення (на відповідь на відзив) відповідно до якого доводи викладені у відповіді на відзив, відповідач ОСОБА_2 повідомляє суд про те, що зазначені доводи позивача жодним чином не спростовують аргументів відповідача з огляду на наступне: ІІ.1. Насамперед варто зауважити, що доводи позивача, що відповідач ніби-то «не спростував наведених у позовній заяві обставин, в тому числі розміру збитків» (абз. 6 пункту 1 відповіді на відзив) та не надав у зв`язку зі стверджуваням позивачем невиконанням з боку відповідача його посадових обов`язків «будь-яких доказів, які спростовують факт такого невиконання» (абз. 3 п. 2 відповіді на відзив, є неспроможними. У відповідній частині відповіді позивача на відзив доводи позивача цілком ґрунтуються на спробі застосування концепції негативного доказу – мовляв, відповідач ОСОБА_2 не спростував і факт невиконання ним службових обов`язків та розміру збитків, а тому ці обставини ніби-то можна вважати доведеними. Разом з тим, концепція негативного доказу є згідно з практикою Верховного Суду категорично неприйнятною. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (зокрема, постанови Великою Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц та від 27.03.2024 у справі № 191/4364/21 (пункт15.15)). Отже, це не відповідач ОСОБА_2 має доводити, що він належним чином виконував свої обов`язки за усіма посадами, які він обіймав, перебуваючи у трудових відносинах з позивачем, а саме позивач має доводити свої твердження: що відповідач ОСОБА_4 не виконував належним чином своїх посадових обов`язків (протиправність), що позивачу дійсно завдані збитки (шкода) і що такі збитки завдані позивачу саме протиправними діями відповідача, а не інших осіб (причинний зв`язок). Нічого з цього ані у позовній заяві з доданими до неї документами, ані у відповіді на відзив не спостерігається, усі доводи позивача фактично зводяться до посилань на акт ревізії та додатки до нього. Хоча обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України). Таким чином, відповідні доводи відповідача ОСОБА_2 твердженнями позивача, що містяться в пунктах 1, 2 відповіді на відзив, жодним чином не спростовані. 
Стосовно договорів накладних на придбання паливно-мастильних матеріалів, копії яких додані позивачем до позовної заяви, слід зауважити, що сам факт придбання позивачем певного обсягу матеріалів жодним чином не підтверджує того, що певна частина з цих матеріалів була списана безпідставно, тобто не для дійсної роботи відповідної техніки (за цю роботу водії, машиністи та лікарі розписалися у змінних рапортах). Крім того, ані в Акті ревізії, на який наполегливо посилається позивач, ані в будь-яких поясненнях та окремих документах самого відповідача не проведено жодного співставлення між обсягом наданих позивачем у певні періоди за допомогою певної техніки послуг третім особам та списанням паливно-мастильних матеріалів на роботу такої техніки. Сама по собі лише та обставина, що той чи інший водій чи машиніст у певні періоди перебував у відпустці не доводить того факту, що відповідна техніка не працювала (тим більше, що підписи таких водіїв/машиністів та лікарів містяться у всіх змінних рапортах). 
Стосовно доводів позивача, що ніби-то дія договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність поширюється на правовідносини сторін незалежно від того, на якій посаді перебував відповідач (пункт 3 відповіді на відзив), слід зауважити, що це твердження не відповідає вимогам закону, адже відповідно до п. 1 ст. 135-1 КЗпП України письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено з працівником, який займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, зі зміною посади та/або характеру роботи роботодавець повинен кожного разу визначатися, чи підпадає посада або робота працівника під ту, яка уможливлює укладення з працівником письмового договору про повну матеріальну відповідальність. В іншому разі існування переліку посад та робіт, про які йдеться у п. 1 ст. 135-1 КЗпП України було б позбавленим сенсу. Крім того, посилання позивача в розглядуваному контексті на п. 5 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеного позивачем з відповідачем 01.12.2019, є нерелевантним, адже позивач так і не навів жодних доказів того, що відповідачу були «довірені» будь-які товарно-матеріальні цінності позивача. Посада начальника виробничого відділу не належить до переліку посад працівників, з якими може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність, а так само позивачем не надано жодних доказів того, що відповідач на будь-якій посаді, що він обіймав в штаті позивача, безпосередньо виконував роботи з приймання на зберігання, обробці, зберіганню чи відпуску матеріальних цінностей (зокрема – паливно-мастильних матеріалів) (постанова Держкомітету Ради міністрів СРСР з праці й соціальних питань і Секретаріату ВЦСПС від 28.12.1977 р. № 447/24). З урахуванням цього з відповідачем взагалі не міг бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність. З урахуванням викладеного, відповідач переконаний, що позивачем не доведено ані протиправності дій відповідача на будь-якій з посад, що їх відповідач обіймав під час перебування у трудових відносинах з позивачем, ані самого факту завдання збитків позивачу, ані того, що такі збитки завдані позивачу саме діями відповідача, ані того, що на відповідача може бути покладена повна матеріальна відповідальність за завдані збитки (якщо такі взагалі наявні, що також не доведено).
01.04.2026 від представника позивача Батіга В.В. до суду надійшло клопотання про зупинення розгляду справи до завершення розслідування та набрання законної сили вироком у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 42025220000000238 від 09.10.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.
Протокольною ухвалою суду від 02.04.2026 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено через ненадання доказів перебування вказаного кримінального провадження на розгляді в суді.
14.04.2026 від представника позивача Батіга В.В. до суду надійшли додаткові пояснення щодо питань, які виникли під час судового розгляду з яких вбачається, що вимога Північно-східного офісу Держаудитслужби про усунення порушень законодавства № 202006-14/4336-2025 від 29.09.2025 не оскаржується. Крім того опитування водіїв (операторів механічних установок), підписи яких наявні в Реєстрах використаного пального (дизпального) по відповідних автомобілях (додатки 32 до Акту ревізії фінансово-господарської діяльності Позивача за період з 01.01.2021 по 30.06.2025 № 202006-07/85 від 17.09.2025), щодо обставин використання транспортних засобів, опитування лікаря, підписи про проходження передрейсового медичного огляду якого наявні в Реєстрах використаного пального (дизпального) по відповідних автомобілях (додатки 32 до Акту ревізії фінансово-господарської діяльності Позивача за період з 01.01.2021 по 30.06.2025 № 202006-07/85 від 17.09.2025), щодо обставин проходження медичного огляду водіїв (операторів механічних установок), які перебували у відповідних відпустках та службова перевірка за фактом списання пального під час перебування відповідних водіїв (операторів механічних установок) у відповідних відпустках позивачем не здійснювалися, оскільки матеріали Північно-східного офісу Держаудитслужби були передані органам Національної поліції України для їх розгляду в межах кримінального провадження. Також представником позивача зазначено, що у позивача відсутні будь-які документи, які підтверджують можливість використання транспортних засобів щодо яких допущено списання пального іншими водіями (операторами механічних установок) та будь-які документи, якими врегульовано порядок документального оформлення виїзду транспортних засобів позивача та приїзду транспортних засобів (в т.ч. Позивача) на полігон твердих побутових відходів.
У судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив у задоволенні позову відмовити повністю. 
Суд, заслухавши пояснення представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що ОСОБА_2 , начальника виробничого відділу, переведено у зв?язку з виробничою необхідністю, та за його згодою з 01.01.2021, на посаду заступника директора – начальника виробничого відділу з оплатою праці згідно штатного розпису, що підтверджується наказом № 64-к від 31.12.2020 Комунального підприємства «Муніципальна компанія поводження з відходами» ХМР.
01.12.2022 ОСОБА_2 переведено на посаду заступника директора з виробничих питань. 23.06.2025 ОСОБА_2 звільнено із займаної посади за угодою сторін (наказ № 233-о/с від 23.05.2025).
Як убачається з акту ревізії фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «Муніципальна компанія поводження з відходами» за період з 01.01.2021 по 30.06.2025 за № 202006-07/85 від 17.09.2025 складеного головним державним фінансовим інспектором відділу контролю у галузі ЖКГ, інфраструктури та зв`язку Північно-східного офісу Держаудитслужби Денисенко Ю. ревізією встановлено зайве списання палива на загальну суму 855 657,75 грн з ПДВ на роботу механічних машин КП «МКПВ» ХМР за час, коли їх водії (механізатори, оператори) перебували у відпустках, лікарняних тощо, допущене через неналежне виконання обов`язків, визначених посадовою інструкцією, колишнім заступником директора-начальником виробничого відділу КП «МКПВ» ХМР Цибульником О.Б. в порушення вимог ч. 1 ст. З Закону України від 16.07.1999 «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Згідно зі ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Працівники несуть матеріальну відповідальність тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, передбачених ст. 134 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), у тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків, а також у інших випадках, передбачених цією статтею.
Відповідно до ч. 1 ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.
Згідно з ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Виходячи з системного тлумачення наведених норм трудового законодавства, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, в обов`язок власника або уповноваженого ним органу входить доведення сукупності чотирьох умов: наявності реальної прямої дійсної шкоди; протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) працівника, що полягає у порушенні покладених на нього трудових обов`язків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою працівника і дійсною шкодою; вини працівника. Відсутність хоча б однієї з цих умов виключає можливість покладення на працівника матеріальної відповідальності.
При цьому загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 132 КЗпП України, є обмежена матеріальна відповідальність працівника в межах його середнього місячного заробітку. Повна матеріальна відповідальність є винятком із цього загального правила і може бути покладена на працівника лише у випадках, прямо та вичерпно передбачених ст. 134 КЗпП України, тлумачення якої є таким, що не допускає розширення.
Аналізуючи матеріали справи в контексті наведених норм, суд встановлює відсутність доказів обставин, які за змістом ст. 134 КЗпП України могли б бути підставою для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за заявлену до стягнення нестачу паливно-мастильних матеріалів.
У матеріалах справи наявний письмовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладений між позивачем та відповідачем у порядку, передбаченому ст. 135-1 КЗпП України. 
При цьому відповідний договір був укладений з відповідачем коли він обіймав посаду начальника виробничого відділу. 
Натомість саме укладення такого договору, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, є необхідною підставою для покладення на працівника повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. 
Проте матеріали справи не містять доказів того, що посада заступника директора-начальник виробничого відділу та заступник директора з виробничих питань, яку обіймав відповідач, віднесена до Переліку посад і робіт, з якими може укладатися письмовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.
Також матеріали справи не містять посадової інструкції заступника директора з виробничих питань, а тому суд позбавлений можливості перевірити покладання на відповідача обов`язків з обліку, зберігання, відпуску чи руху паливно-мастильних матеріалів та інших товарно-матеріальних цінностей. 
При цьому, посилання на п. 7 розділу 2 посадової інструкції заступника директора-начальника виробничого відділу на відповідальність у межах, встановлених чинним адміністративним, кримінальним та цивільним законодавством, є констатацією загальних принципів юридичної відповідальності і не може розглядатися як спеціальне положення про покладення на заступника директора-начальника виробничого відділу повної матеріальної відповідальності за збереження ввірених йому товарно-матеріальних цінностей.
Позивачем не надано доказів того, що паливно-мастильні матеріали передавалися відповідачу під звіт за разовою довіреністю чи за іншими разовими документами в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 134 КЗпП України. Жодного акта приймання-передання товарно-матеріальних цінностей під звіт відповідача, жодної разової довіреності, виданої на ім`я відповідача на отримання конкретної кількості паливно-мастильних матеріалів, жодних відомостей чи розписок відповідача про прийняття на себе будь-яких товарно-матеріальних цінностей у матеріалах справи не міститься. Сам акт ревізії, на який посилається позивач, відомостей про передання відповідачу під звіт конкретних товарно-матеріальних цінностей із зазначенням їх найменування, кількості, дати та документа, на підставі якого здійснено таку передачу, не містить.
У матеріалах справи відсутні докази того, що шкода була заподіяна діями відповідача, які мають ознаки кримінального правопорушення (п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України). Жодного обвинувального вироку суду, що набрав законної сили, ухвали суду про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами або іншого процесуального документа, який підтверджував би кримінально-протиправний характер дій відповідача, до суду не подано.
Не доведено й інших обставин, передбачених ст. 134 КЗпП України, зокрема щодо нетверезого стану працівника, умисного знищення чи зіпсуття майна, переданого працівникові в користування, тощо.
Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази як того, що відповідач ОСОБА_2 був матеріально відповідальною особою у розумінні ст. ст. 134, 135-1 КЗпП України, так і того, що за ним обліковувались чи були ввірені йому під звіт у встановленому законом порядку будь-які товарно-матеріальні цінності, у тому числі паливно-мастильні матеріали, нестача яких заявлена позивачем до стягнення.
Окремо суд звертає увагу на те, що сам по собі акт ревізії від № 202006-07/85 від 17.09.2025 не може бути достатнім доказом для покладення на відповідача матеріальної відповідальності у повному розмірі заявленої шкоди. Зазначений акт фіксує лише виявлені порушення комісією розбіжності між обліковими та фактичними залишками паливно-мастильних матеріалів. Висновок ревізії про нестачу ґрунтується на самому факті виявлення розбіжностей в обліку, без встановлення та документального підтвердження того, що відповідні товарно-матеріальні цінності перебували саме на матеріальній відповідальності ОСОБА_2 на підставі укладеного з ним договору про повну матеріальну відповідальність або інших передбачених законом підстав.
Враховуючи покладений на власника або уповноважений ним орган обов`язок доказування підстав та умов матеріальної відповідальності працівника, передбачений ст. 138 КЗпП України, та виходячи із засади змагальності цивільного судочинства (ст. 12 ЦПК України), за якою кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій, суд констатує, що позивачем не доведено наявності порушення відповідачем покладених на нього трудових обов`язків, наявності прямої дійсної шкоди, заподіяної саме винними протиправними діями відповідача, причинного зв`язку між поведінкою відповідача та заявленою нестачею, а також підстав для застосування до нього повної матеріальної відповідальності за ст. 134 КЗпП України.
За таких обставин, заявлений позивачем позов про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в сумі 804 492,24 грн. є необґрунтованим по суті та не підлягає задоволенню.
Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. 130, 132, 134, 135-1, 138, 233 Кодексу законів про працю України, ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 293 Цивільного процесуального кодексу України, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову позивача: Комунальне підприємство «МУНІЦИПАЛЬНА КОМПАНІЯ ПОВОДЖЕННЯ З ВІДХОДАМИ» Харківської міської ради до відповідача: ОСОБА_2 про відшкодування шкоди - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а якщо апеляційну скаргу подано- після закінчення апеляційного провадження.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: Комунальне підприємство «МУНІЦИПАЛЬНА КОМПАНІЯ ПОВОДЖЕННЯ З ВІДХОДАМИ» Харківської міської ради, ЄДРПОУ 30990215, місце знаходження: 61001, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, буд. 13. 
Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя    М.Є. Шамраєв