ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/6713/25     Головуючий І-ї інстанції – Новіченко Н.В.
Провадження № 33/818/163/26      
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП 

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
06 травня 2026 року м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі: 
головуючого судді     Гєрцика Р.В.
секретаря судового засідання    Кірчу А.О. 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Салтівського районного суду м.Харкова від 11 червня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, щодо ОСОБА_1 ,-

УСТАНОВИВ:
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини
Згідно постанови судді, 16.04.2025 року о 12 год. 37 хв. у м. Харкові, вул. Академіка Павлова, буд. 152 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Audi 80», реєстраційний номер НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: виражене тремтіння пальців рук, неприродна блідість, порушення мови. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у медичному закладі КНП ХОР «ОКНЛ» ОСОБА_1 відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України.
Постановою судді Салтівського районного суду м.Харкова від 11 червня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік та стягнуто судовий збір в розмірі 605 грн 60 коп.
Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження та постанову судді скасувати як необґрунтовану та таку, що не відповідає фактичним обставинам справи, винести нову постанову, якою провадження у справі щодо нього закрити у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження посилається на те, що копію оскаржуваної постанови він не отримував, як і виклики до суду – ані поштою, ані за номером мобільного телефону. Вказує, що є військовослужбовцем (копія військового квитка та довідки додаються), здебільшого перебуває в районі бойових дій та лінії бойового зіткнення, у зв`язку із чим має нестабільний мобільний зв`язок, а також обмежений у можливості оперативно реагувати на судові рішення та вчасно подавати процесуальні документи.
В обґрунтування заявлених апеляційних вимог посилається на те, що суд першої інстанції допустив спрощений підхід у розгляді справи, не з`ясувавши усіх обставин події та розглянувши справу у його відсутність.
Мотиви суду
Перевіряючи доводи, викладені ОСОБА_1 у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Салтівського районного суду м.Харкова від 11 червня 2025 року, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

 
Як убачається з матеріалів справи, після надходження справи у провадження судді Салтівського районного суду м.Харкова, її було призначено до розгляду на 11.06.2025 року о 10 год.30 хв.

 
Про час та місце розгляду справи ОСОБА_1 повідомлявся судом шляхом направлення йому судової повістки за адресою, вказаною у протоколі, та за контактним номером мобільного телефону, наявному у матеріалах справи. 

 
Судова повістка, направлена поштою, повернулась до суду не врученої з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с.10), а судова повістка, направлена за номером телефону була отримана ОСОБА_1 , відповідно, 30.04.2025 року о 12 год. 49 хв. (а.с.11)

 
Копія оскаржуваної постанови від 11.06.2025 року була направлена ОСОБА_1 поштою, однак, також повернулась не врученою з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання». (а.с.19-20)
 
Зважаючи на викладене, судом першої інстанції було вжито усіх можливих заходів щодо належного сповіщення ОСОБА_1 щодо часу та місця судового розгляду (як поштою, так і за допомогою засобів мобільного зв`язку), а тому його доводи щодо спрощеного підходу та розгляду справи у його відсутність апеляційний суд визнає безпідставними.
Водночас, враховуючи, що ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем, приймає безпосередню участь у бойових діях, у зв`язку із чим дійсно може мати проблеми з інтернетом та мобільним зв`язком, апеляційний суд приходить до висновку щодо можливості задоволення його клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження. 
ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи (довідка про доставку судової повістки-повідомлення у додаток «Вайбер», а.с.53), до апеляційного суду не з`явився, будь-яких заяв чи клопотань щодо відкладення судового розгляду від нього не надходило.
Також, до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання від захисника Шох К.А., в якому вона повідомляє, що нею припинено повноваження як захисника ОСОБА_1 , і в подальшому його захист по даній справі нею здійснюватися не буде. 
Разом із цим, належить врахувати, що саме ОСОБА_1 є ініціатором апеляційного перегляду постанови судді.
Апеляційний суд приходить до висновку, що особа, яка подала апеляційну скаргу, не виявила належної зацікавленості у розгляді справи та протягом тривалого часу не з`являється до апеляційного суду. Незацікавленість у розгляду своєї апеляційної скарги свідчить про зловживання учасником справи процесуальними правами з метою затягування строків розгляду справи.
Конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії" від 07.07.1989 року).
Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі "Тойшлер проти Германії" від 04.10.2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
У цьому контексті суд також звертає увагу, що апеляційний перегляд здійснюється якраз за апеляційною скаргою особи, яка її подала, та саме вона в першу чергу мала б цікавитися питаннями призначення судових засідань у справі та скорішим вирішенням її справи.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.)
Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини та з огляду на положення Конвенції щодо обов`язку сторони цікавитися рухом справи, розгляд апеляційної скарги без участі правопорушника та його захисника не є порушенням права особи на доступ до правосуддя, оскільки суд розцінює такі дії як зловживання учасником справи процесуальними правами, що спрямовані на безпідставне затягування та перешкоджання розгляду справи.
За таких обставин, суд вважає можливим провести апеляційний розгляд справи у відсутність ОСОБА_1 в межах доводів і вимог поданої апеляційної скарги та за наявними у справі відомостями, що також узгоджується з КУпАП.

Перевіривши матеріали справи відповідно до вимог ч.7 ст.294 КУпАП, законність і обґрунтованість постанови судді в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Слід також звернути увагу, що відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод(далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно з приписами ч.2 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст.245, 280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Згідно з вимогами ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. 
Як убачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення, дані вимоги закону при розгляді справи щодо ОСОБА_1 судом виконані. Висновки про винуватість останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, суд обґрунтував низкою доказів, яким дана відповідна оцінка в постанові.
Пункт 1.3 ПДР України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
В п.1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Так, п.2.5 ПДР України зобов`язує водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
За невиконання вимог пункту 2.5 ПДР України, передбачена відповідальність ст.130 КУпАП. 
Диспозиція ч.1 ст.130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Так, судовим розглядом встановлено, що 16.04.2025 року о 12 год. 37 хв. у м. Харкові, вул. Академіка Павлова, буд. 152 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Audi 80», реєстраційний номер НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: виражене тремтіння пальців рук, неприродна блідість, порушення мови. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у медичному закладі КНП ХОР «ОКНЛ» ОСОБА_1 відмовився.
Внаслідок зазначених подій та встановлених фактичних даних працівником поліції складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №302155 від 16.04.2025 року.
Крім того, факт вчинення адміністративного правопорушення  ОСОБА_1 , окрім протоколу, також підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, а саме: 
- оглянутими відомостями відеозапису, долученого працівниками поліції до протоколу про адміністративне правопорушення, які беззаперечно доводять зазначені в протоколі подію та обставини правопорушення з боку водія  ОСОБА_1 ;
- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, оформлене 16.04.2025 року о 13 год. 30 хв., відповідно до якого огляд у зв`язку із виявленими ознаками наркотичного сп`яніння (виражене тремтіння пальців рук, неприродна блідість, порушення мови) у КНП ХОР «ОКНЛ» проведений не був за відмовою ОСОБА_1 ;
- висновком КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» щодо результатів медичного огляду з метою з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 865 від 16.04.2025 року, згідно якого огляд ОСОБА_1 на стан наркотичного сп`яніння проведений не був за відмовою ОСОБА_1 ;
- рапортом інспектора роти 5 батальйону 4 УПП в Харківській області ДПП старшого лейтенанта поліції Холоденка Д. від 16.04.2025 року щодо події з зазначенням обставин, місця та часу зупинки транспортного засобу, а також підстав для складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП щодо ОСОБА_1 .
Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини ЄСПЛ у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
Апеляційний суд приймає до уваги, що апелянтом не оскаржується сам факт керування ним транспортним засобом, його зупинка співробітниками поліції, а також факт відмови від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення.
Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції допустив спрощений підхід у розгляді справи, не з`ясувавши усіх обставин події, ОСОБА_1 при цьому не конкретизує, яким саме обставинам справи районний суд не надав належної правової оцінки чи залишив їх поза увагою під час судового розгляду.
Так, відповідно до відеозапису події, що мала місце 16.04.2025 року, убачається, що автомобіль під керуванням ОСОБА_1 був зупинений співробітниками поліції за порушення ним вимог ПДРУ, а саме – непрацюючий лівий стоп-сигнал, що не заперечувалось і самим водієм ОСОБА_1 , який зазначив, що йому про це відомо. 
Аналогічні обставини зупинки ОСОБА_1 відображені і у рапорті інспектора роти 5 батальйону 4 УПП в Харківській області ДПП старшого лейтенанта поліції Холоденка Д. від 16.04.2025 року. (а.с. 6)
Надалі, згідно відеозапису, у ОСОБА_1 були виявлені ознаки наркотичного сп`яніння, про що йому було повідомлено та запропоновано пройти відповідний огляд у медичному закладі, на що останній погодився.
По прибутті до КНП ХОР «ОКНЛ», лікар провела первинний огляд ОСОБА_1 та опитування, в процесі якого він заперечував вживання ним наркотичних речовин та будь-яких лікарських препаратів.
Після завершення огляду, ОСОБА_1 було запропоновано здати біологічне середовище (сечу). В процесі здачі ОСОБА_1 аналізу, у лікаря та інспектора поліції, які перебували разом з ним, виникли певні підозри, які вони озвучили останньому, та у зв`язку із якими поліцейським був проведений поверхневий огляд чоловіка, в ході якого у ОСОБА_1 у правій штанині була виявлена надута гумова перчатка з рідиною всередині (ймовірно, сечею).
Після цього, ОСОБА_2 почав комусь телефонувати та радитись з приводу ситуації, яка у нього виникла. Повернувшись до кабінету лікаря, він зазначив, що тижні три тому курив (ймовірно, маючи на увазі наркотичні речовини), та йому повторно було запропоновано здати біо-речовину, на що ОСОБА_1 категорично відмовився.
Зважаючи на викладене, з урахуванням даних відеозапису, ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння за встановленою законом процедурою, а його відмова зафіксована на нагрудну камеру поліцейських, відповідно до вимог статті 266 КУпАП, «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі».
При цьому, відеофіксація відбувалась відкрито за допомогою технічних засобів відеозапису №470113 та №467629, та проти чого ОСОБА_1 не заперечував. Відеозапис долучено до матеріалів судового провадження.
Разом із тим, апеляційний суд враховує, що протокол про адміністративне правопорушення підписаний ОСОБА_1 власноруч та без будь-яких зауважень. (а.с. 1)
Поряд з цим, належить взяти до уваги те, що відповідно до ст.267 КУпАП, огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, або до суду.
Однак, як було встановлено, дії службової особи, що складала протокол та фіксувала правопорушення, в порядку передбаченому чинним законодавством, стороною захисту не оскаржувалися. Не надано таких відомостей і до суду апеляційної інстанції.
За таких обставин, відсутні підстави ставити під сумнів відомості, що об`єктивно зафіксовані у протоколі про адміністративне правопорушення.
З огляду на викладені обставини, суд апеляційної інстанції вважає, що доказів які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді, а тому підстав для скасування постанови судді та закриття справи на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУПАП, як на тому наполягає апелянт, апеляційний суд не вбачає.
У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Статтею 23 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами.
Отже, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати транспортним засобом, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримав посвідчення водія серії НОМЕР_2 , тобто, ним було складено іспит на знання вимог ПДР України. За таких обставин, апеляційний суд вбачає, що відмова від проходження огляду на стан сп`яніння на вимогу працівника поліції є свідоме ігнорування ПДР України, що свідчить про умисний характер вчиненого правопорушення, відповідно до ст.10 КУпАП
Відповідно до ст.33КУпАП при накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Застосовуючи такий вид адміністративного стягнення, передбачений санкцією ч.1 ст. 130 КУпАП, як штраф з позбавленням права керування транспортним засобом строком на один рік, суд першої інстанції враховував характер вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, те, що його дії характеризуються умисною формою вини, складають підвищену суспільну небезпечність, становлять небезпеку дорожньому руху та несуть загрозу для життя і здоров`я його учасників.
Застосований районним судом до ОСОБА_1 вид та розмір адміністративного стягнення є справедливим та достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню ним аналогічних правопорушень, та відповідає вимогам ст.23, 33 КУпАП.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п.2.5 Правил дорожнього руху України, наявність в його діях складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та його винуватості, а тому посилання захисника на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
На підставі викладеного, керуючисьст.294 КУпАП,-
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання ОСОБА_1 задовольнити, поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді Салтівського районного суду м.Харкова від 11 червня 2025 року щодо ОСОБА_1 .
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову суддіСалтівського районного суду м.Харкова від 11 червня 2025 року щодо ОСОБА_1  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Р.В. Гєрцик