Справа № 209/83/26
Провадження № 2/209/1091/26

РІШЕННЯ
Іменем України

23 березня 2026 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд міста Кам`янського Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Шендрика К.Л.,
за участі секретаря Драгунцевої С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на їх користь заборгованість за кредитним договором та судові витрати.
На обґрунтування позову зазначено, що 08 травня 2018 року між АТ «Ідея Банк» та відповідачкою було укладено кредитний договір № P24.00407.003919402. 07 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 07072023, відповідно до якого АТ «Ідея Банк» відступило на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № P24.00407.003919402 від 08 травня 2018 року у сумі 168310,06 грн., з яких: 86573,79 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу, 81736,27 грн. – сума заборгованості за відсотками. Таким чином, позивач отримав право грошової вимоги до відповідачки за вказаним кредитним договором на загальну суму 168310,06 грн.
13 січня 2026 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
09 березня 2026 року представник відповідачки Кот Є.О. подав відзив на позов, у якому зазначив, що відповідно до п. 1.3. кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 1,99 % річних від залишкової суми кредиту. Відповідно паспорта споживчого кредиту визначено, що сума кредиту становить 97667 грн., строк кредитування 48 місяців, процента ставка (відсотків річних) 1,99 %, плата за обслуговування кредитної заборгованості 2,95 % щомісячно від початкової суми кредиту, загальні витрати за кредитом - 159149,64 грн. Просить суд звернути увагу саме на умову, встановлену у паспорті споживного кредиту у вигляді плати за обслуговування кредитної заборгованості - 2,95 % щомісячно від початкової суми кредиту, також про необхідність сплати якої передбачено в графіку платежів, де так і визначено як «плата за обслуговування» і яка складає за 48 місяців - 138061,98 грн., сума процентів за весь період становить - 4472,11 грн., сума кредиту – 97667 грн. Враховуючи те, що пунктом 1.3 кредитного договору визначено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 1,99 % річних від залишкової суми кредиту, вважає, що умова визначена у паспорті споживчого кредиту про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,95 % щомісячно від початкової суми кредиту не відповідає нормам закону та є нікчемною. Позивач в даному випадку не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення договору щодо обов`язку відповідача щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування». У той же час Велика Палата Верховного Суд у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. За таких обставин вимоги позивача про стягнення заборгованості по оплаті за обслуговування кредиту у сумі 138061,98 грн. задоволенню не підлягають. З виписки по рахунку від 07 липня 2023 року за період з 08 травня 2018 року по 07 липня 2023 року вбачається, що відповідачка здійснювала часткове погашення кредиту згідно з договором кредиту № Р24.00407.003919402 від 08 травня 2018 року, а саме: 14 червня 2018 року – 5000 грн., 05 липня 2018 року - 5010 грн., 10 серпня 2018 року - 5050 грн., 05 вересня 2018 року – 5050 грн., 09 жовтня 2018 року – 5100 грн., 20 листопада 2018 року – 5500 грн., 20 грудня 2018 року – 5500 грн., 06 лютого 2019 року – 5500 грн., всього відповідачкою було сплачено 41710 грн. Оскільки положення умов договору про встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемним, то сплачені відповідачем кошти на погашення кредиту, необхідно віднести на погашення кредитної заборгованості та заборгованості по нарахованим процентам, (сума кредиту) 97667,00 грн. + (проценти за користування кредитом) 4472,11 грн. - (фактично сплачені кошти) 41710 грн. = (загальна сума боргу) 60429,11 грн. У додатках до позовної заяви у якості доказу наявності суми заборгованості позивач додає довідку-розрахунок заборгованості, згідно якої вбачається, що заборгованість за основним боргом - 86573,79 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками - 81736,27 грн., загальна сума боргу - 168310,06 грн., при цьому, аналізуючи усі наявні у справі докази, неможливо встановити яким чином позивач вирахував саме такі суми заборгованості відповідачки, позивач не надає детального розрахунку сум зазначених у позові, при цьому виписка наявна в матеріалах справи не підтверджує заявлених позивачем позовних вимог і сама по собі довідка-розрахунок не може вважатися належним доказом заборгованості відповідачки. Документи надані позивачем на підтвердження позовних вимог, не підтверджують факт отримання відповідачкою коштів на підставі укладеного договору та наявність у неї заборгованості перед позивачем у розмірі, який зазначає позивач. Банк не підтвердив жодним належним і допустимим доказом, зокрема, первинними документами факт отримання саме відповідачкою коштів на підставі укладеного вищевказаного кредитного договору та наявність у неї заборгованості за вказаним договором у розмірі, який зазначає позивач. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, шо створений банком, а відтак, інформація зазначена в ньому, за умои відсутності первинних документів та інших документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, саме на якій наполягає позивач. Виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачці по справі були надані в кредит грошові кошти у розмірі, які зазначені позивачем по справі. Позивачем не надано жодних доказів перерахування відповідачці суми позики, в матеріалах справи відсутній будь-який доказ на підтвердження цієї обставини (наявний в матеріалах справи ордер-розпорядження № 1 взагалі підтверджує іншу суму кредиту, а не заявлену позивачем); позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження, що до позивача перейшло право вимоги до відповідача відповідно до договору факторингу (договір факторингу в матеріалах справи відсутній у повному вигляді); позивачем не надано до суду належного розрахунку заборгованості - розрахунок заборгованості та інші документи, на які посилається позивач у позові, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, таким чином жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві, а саме, про розмір заборгованість відповідачки по укладеному кредитному договору (відповідно до розрахунку заборгованості), матеріали справи не містять, крім того, іноді суми та розміри боргу суперечать один одному; позивач не має юридичного підґрунтя нараховувати відповідачці плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,95 % щомісячно від початкової суми кредиту, також яка складає 138061,98 грн. за 48 місяців, і, в результаті, ця вимога є нікчемною. Таким чином. підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача, в порядку повернення кредиту будь-яких коштів, відсутні. Просить у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором відмовити в повному обсязі.
12 березня 2026 року представниця позивача ОСОБА_2 подала відповідь на відзив, у якій зазначила, що уклавши кредитний договір, відповідачка погодилася, що банк надає позичальнику кредит в розмірі 97667 грн. строком на 48 місяців, за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 1,99 % та плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,95 %. Відповідачкою факт укладення кредитного договору у відзиві не спростовується, до того ж, нею безпосередньо визнається укладення кредитного договору з первісним кредитором, відповідно, відповідачка визнає отримання на підставі кредитного договору коштів та визнає свою обізнаність щодо умов кредитного договору. Визнання обставин позову стороною відповідача звільняє позивача від їх доведення перед судом. Відповідачкою не надано суду доказів, які б підтверджували належне виконання нею зобов`язань та які б спростовували суму заборгованості, кредитний договір є дійсним та ніким не скасованим, отже, позовні вимоги є законними та обґрунтованими. Неістотні недоліки в оформленні первинних документів не такими, що нівелюють правове значення первинного документа реальність господарської операції. Таким чином, первинні документи підтверджують господарські операції ведення бухгалтерського обліку та подачі фінансової звітності та є доказом перерахування на рахунок кредитора грошових коштів та відображає рух коштів за кредитним договором. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. ТОВ «ФК «ЄАПБ» в повній мірі доведено факт отримання відповідачкою кредитних коштів та наявності відповідної заборгованості. У виписці за кредитним договором міститься інформація щодо проведення відповідачкою оплат, які зараховано на погашення заборгованості, відповідно до умов кредитного договору. Сплати відповідачкою коштів у рахунок погашення кредитної заборгованості на рахунок первісного кредитора, є беззаперечним підтвердженням укладення кредитного договору, погодження з його умовами та отримання коштів. Внесення грошових коштів на рахунок первісного кредитора є визнання позичальником боргу, що, у свою чергу, фактично прирівнюється до підтвердження волевиявлення учасника справи на укладення договору та погодження всіх умов договору. Адже, без волевиявлення не існувало б потреби сплачувати заборгованість. З огляду на викладене, волевиявлення позичальника може підтверджуватись як підписанням кредитного договору, так і його діями (заповнення формуляра (заявки) на отримання кредиту, часткова або повна сплата заборгованості тощо). Зі змісту кредитного договору вбачається, що жодної з умов, які законом визнаються несправедливими, до договору внесено не було, не містить він і будь-яких інших несправедливих умов. Жодних заперечень з приводу того, що відповідачка не погодилася з правилами надання коштів, нею при укладенні кредитного договору висловлено не було. Вся необхідна інформація була доведена до відома відповідачки і жодних застережень або зауважень зі її сторони щодо неповного розуміння змісту кредитного договору або незгоди з його умовами та/або додаткових угод (при їх наявності) під час їх підписання, до суду зі сторони відповідачки не надавалося. Слід зазначити, що у випадку неповного розуміння умов кредитного договору у відповідачки була можливість відмовитися від підписання кредитного договору, якою вона не скористалася. Кредитним договором передбачені всі фінансові зобов`язання позичальника, тобто до відома відповідачки у необхідному обсязі була доведена передбачена законом інформація щодо умов кредитування. Кредитний договір укладений відповідачкою з первісним кредитором, врегульовує всі істотні умови, встановлені законодавством для даного виду договорів, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідачки для укладення кредитного договору, на таких умовах, шляхом підписання кредитного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Кредитний договір було підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Під час укладення договору не було порушено норми ЗУ «Про захист прав споживачів». Просить відзив на позов залишити без розгляду та задоволення, а позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1  про стягнення боргу за кредитним договором задовольнити в повному обсязі, розгляд справи проводити за відсутності представника ТОВ «ФК «ЄАПБ».
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав.
Судом встановлено, що 08 травня 2018 року між АТ «Ідея Банк» та відповідачкою було укладено кредитний договір № Р24.00407.003919402, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредитні кошти у розмірі 97667 грн. на строк 48 місяців та зобов`язалася повернути кредитні кошти разом з процентними платежами (проценти за користування кредитом в розмірі 1,99 % річних від залишкової суми кредиту та плата за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,95 % щомісячно від початкової суми кредиту).
Згідно п. 1.4. кредитного договору № Р24.00407.003919402 від 08 травня 2018 року, за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: 
- надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;
- надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника;
- опрацювання запитів позичальника, шо направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.
Згідно п. 1.6. кредитного договору № Р24.00407.003919402 від 08 травня 2018 року, позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя. Цим договором позичальник доручає та дає розпорядження переказати страховику, в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок банку. Позичальник погоджується на страхування своїх, як застрахованої особи, пов`язаних із життям майнових інтересів, що не суперечать чинному законодавству України, згідно договору страхування, вигодонабувачем за яким виступає банк.
ОСОБА_1 безпосередньо були надані кредитні кошти в розмірі 81051,45 грн., а кошти в розмірі 16615,55 грн. були перераховані ПрАТ «СК «УНІКА Життя» в якості оплати страхового платежу за договором добровільного страхування життя № Р24.00407.003919402 від 08 травня 2018 року.
Ці обставини підтверджуються копією договору, заявою, заявою-анкетою, договором страхування, паспортом споживчого кредиту з додатком, ордером-розпорядженням (а.с. 7-15, 19) та не заперечується відповідачкою. 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Таким чином, за змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Сторона відповідача заперечує проти позову та посилається на нікчемність пункту 1.4. кредитного договору № Р24.00407.003919402 від 08 травня 2018 року.
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі – Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, – щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20), на яку посилається заявник на підтвердження наявності підстав касаційного оскарження судових рішень у справі.
У постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року у справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20) підставою визнання недійсними пунктів кредитного договору від 16 липня 2018 року щодо встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості вказано частини першу-п`яту статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Пунктом 1.4 кредитного договору ОСОБА_1 встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.
Розмір плати за обслуговування кредиту визначений у пункті 6 кредитного договору (у графіку щомісячних платежів) та змінюється залежно від погашення кредиту: перший платіж за обслуговування кредиту становить 3564,85 грн., останній – 2187,74 грн.
Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено.
Фактично на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць послуги з надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, мають оплатний характер, що суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».
Враховуючи те, що відповідачці встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд дійшов висновку про те, що положення пункту 1.4 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.
Згідно виписки по рахунку (а.с. 20-21), ОСОБА_1 було здійснено платежі на погашення основного боргу за кредитним договором № Р24.00407.003919402 від 08 травня 2018 року на загальну суму 11093,21 грн., процентів за користування кредитом на загальну суму 1278,40 грн. та на оплату обслуговування кредиту на загальну суму 29308,85 грн.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цьому рішенні висновки щодо нікчемності пункту 1.4 кредитного договору, суд вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № Р24.00407.003919402 від 08 травня 2018 року, з огляду на нікчемність пункту 1.4 цього договору, що забезпечує захист інтересу відповідачки у правовій визначеності, та зарахувати на рахунок погашення основного боргу за кредитним договором № Р24.00407.003919402 від 08 травня 2018 року суму 29308,85 грн., внесену ОСОБА_1 на оплату обслуговування кредиту.
Таким чином, судом встановлено, що загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № Р24.00407.003919402 від 08 травня 2018 року становить 60458,65 грн. та складається з: 57264,94 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 3193,71 грн. – сума заборгованості за відсотками, виходячи з наступного розрахунку:
Основна сума боргу: 57264,94 грн. = 97667 грн. – 11093,21 грн. (сплачені на погашення основного боргу) – 29308,85 грн. (оплата обслуговування кредиту).
Заборгованість по відсоткам: 3193,71 грн. = 4472,11 грн. – 1278,40 грн. (сплачені на погашення процентів за користування кредитом).
Також судом встановлено, що 07 липня 2023 року між АТ «Ідея банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 07072023, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги за кредитним договором № Р24.00407.003919402 від 08 травня 2018 року, що підтверджується копією договору факторингу (а.с. 23-24) та витягом з реєстру боржників (а.с. 26).
ТОВ «ФК «ЄАПБ» виконало свої зобов`язання за договором факторингу № 07072023 від 07 липня 2023 року та перерахувало АТ «Ідея Банк» суму коштів в розмірі 15300000 грн. за відступлення права вимоги, що підтверджується платіжною інструкцією № 19913 від 11 липня 2023 року (а.с. 25).
Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно зі ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно ч. 1 ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.
Суд критично ставиться до тверджень представника відповідачки щодо відсутності доказів факту переходу прав вимоги від первісногокредитора до позивача, оскільки набуття ТОВ «ФК «ЄАПБ» права грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № Р24.00407.003919402 від 08 травня 2018 року підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами.
Відповідачка прострочила виконання зобов`язання за кредитним договором № Р24.00407.003919402 від 08 травня 2018 року, у зв`язку з чим, відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого судом на користь позивача підлягає стягненню загальна заборгованість в розмірі 60458,65 грн., яка складається з: 57264,94 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 3193,71 грн. – сума заборгованості за відсотками.
Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пропорційно до задоволених позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. 
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 274, 279, 354 ЦПК України, суд –

у х в а л и в:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (ЄДРПОУ 35625014, юридична адреса: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" заборгованість за № Р24.00407.003919402 від 08 травня 2018 року в розмірі 60458 (шістдесят тисяч чотириста п`ятдесят вісім) гривень 65 копійок, яка складається з: 57264,94 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 3193,71 грн. – сума заборгованості за відсотками.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" судові витрати на плату судового збору в розмірі 1087 (одна тисяча вісімдесят сім) гривень 69 копійок.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя       К.Л. Шендрик