Номер провадження: 22-ц/813/1523/26 
Справа № 521/2747/23
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних 
справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2024 року 
у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
встановив:
08 лютого 2023 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду з вказаним вище позовом у якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у вигляді трьох процентів річних індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 10440,73 грн.
Позов обґрунтовано тим, що між ПАТ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №267К від 30 жовтня 2007 року, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 15000 доларів США на строк з 30 жовтня 2007 року по 30 жовтня 2008 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштів згідно з умовами кредитного договору. 
З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним вище кредитним договором між ОСОБА_3 укладено договір поруки від 30 жовтня 2007 року. 
У зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2009 року у справі №2-4423/2009 стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь банку суму боргу у розмірі 
28417,52 грн.
У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, пов`язаного з невиконанням рішенням суду, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України відповідачі за період з 12 березня 2017 року по 17 лютого 2021 року зобов`язані окрім суми боргу також сплатити три проценти річних у розмірі 2925,05 грн та індекс інфляції у розмірі 7515,68 грн. 
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість у вигляді трьох процентів річних та індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 10440,73 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви відповідачки ОСОБА_3 про перегляд вказаного вище рішення суду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зімірьова О.О. просить скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
За доводами апеляційної скарги відсутні правові підстави для стягнення заборгованості, починаючи з 16 жовтня 2019 року по 01 лютого 2021 року, оскільки 16 жовтня 2019 року, а згодом повторно 13 липня 2021 року, скаржниця сплатила на рахунок державної виконавчої служби грошові кошти в сумі 31578,27 грн, факт надходження яких 26 липня 2021 року підтвердив банк у листі від 19 липня 2024 року.
Позовні вимоги про стягнення коштів у період з 12 березня 2017 року по 15 жовтня 2019 року, заявлені банком з пропуском строків позовної давності, що є окремою (самостійною) підставою для відмови у їх задоволенні.
Посилаючись на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/25-ц, скаржниця зазначає, що оскільки позичальник отримав грошові кошти у кредит в іноземній валюті, тому інфляційні витрати не підлягають стягненню, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. 
Днем вручення судового рішення є день: отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи, проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи(п.2,4 ч.6 ст. 272 ЦПК України). 
Позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» отримав у електронний кабінет копію апеляційної скарги та ухвали Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2025 року про відкриття апеляційного провадження, що підтверджується довідками про доставку електронного документу. 
Поштова кореспонденція, надіслана судом на адресу відповідача ОСОБА_2 повернута на адресу суду без вручення адресату з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відтак, у силу вимог закону, ОСОБА_2 вважається таким, що отримав поштову кореспонденцію, надіслану судом.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» та 
 ОСОБА_2 не скористалися. 
Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Положеннями п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів — сумою, яка стягується.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 березня 2026 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (10440,73 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90840 грн).
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду не у повній мірі відповідає наведеним вище вимогам закону, з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів справи, 30 жовтня 2007 року між ВАТ АТ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №267/К, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 5000 доларів США під 22 % річних з кінцевим терміном повернення до 30 жовтня 2008 року (а. с. 20-24).
Цього ж дня, тобто 30 жовтня 2007 року, між ВАТ АТ «Укргазбанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за яким поручитель зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за вказаним вище кредитним договором (а.с. 25).
У 2009 році ВАТ АТ «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом про стягнення із позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2009 року у справі №2-4423/2009 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ВАТ АТ «Укргазбанк» 21006,91 грн – заборгованість за кредитом, 3741-43 грн – несплачені відсотки за кредитом, 438,13 грн – пеню за відсотками, 2919,99 грн – пеню за порушення терміну сплати кредиту, 281,06 грн – сплачене держмито та витрати на ІТЗ, а всього 28417,52 грн (а.с. 18-19).
У провадженні органів державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4423/09.
16 жовтня 2019 року ОСОБА_5 сплатила на користь Першого Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області грошові кошти у розмірі 31578,27 грн з призначенням платежу: «оплата ВП 2-4423/09 УкрГаз, Платник: ОСОБА_6 , ід. код НОМЕР_1 », що підтверджується платіжним дорученням №5013406, яке подане відповідачкою до суду до ухвалення оскаржуваного рішення (зворот а.с. 75).
Щодо прийняття нових доказів, доданих скаржницею до апеляційної скарги.
Відповідно до частин другої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, частин другої, третьої статті 367 ЦПК України дає підстави виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмови в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.
Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, такими:
- докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;
- докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (незалежних від нього) не міг надати їх до суду;
- суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;
- суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо);
- наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі N 646/857/18 (провадження N 61-5330св24).
Зазначене підтверджується практикою Верховного Суду з цього процесуального питання, що має значний вплив на дотримання принципів судочинства, зокрема змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі N 903/1030/19 (провадження N 12-4гс21), від 12 жовтня 2021 року у справі N 910/17324/19 (провадження N 12-12гс21); постанови Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі N 521/574/22 (провадження N 61-9422св22), від 08 листопада 2023 року у справі N 140/1322/22).
Вирішуючи питання стосовно дослідження доказів, які без поважних причин не подано до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі під час обговорення заявленого клопотання (постанова Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі N 369/7772/15-ц).
Звертаючись з апеляційною скаргою, на підтвердження своїх доводів скаржницею додано докази, частина з яких існували на час розгляду справи, інші датовані після ухвалення судом рішення, з яким непогоджується відповідачка.
Зважаючи на те, що частина доданих до апеляційної скарги доказів існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, при цьому, скаржниця не навела аргументів щодо неможливості їх подання під час розгляду справи до суду першої інстанції, зокрема разом з відзивом на позов, який подано її представником 28 серпня 2023 року (а.с. 68-72), колегія суддів доходить висновку, що відсутні підстави для прийняття цих доказів на стадії апеляційного перегляду справи. 
Що стосується доказів, які датовані після ухвалення судом оскаржуваного рішення, тобто такі, що не існували на час ухвалення судом оскаржуваного рішення (08 листопада 2024 року), то апеляційний суд зауважує про таке.
Відсутність існування доказів на момент ухвалення рішення суду першої інстанції, виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (див. постанову Верховного Суду від 27 серпня 2023 року у справі N 552/7368/21).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що заборгованість за кредитним договором не погашено; рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2009 року не виконано, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на стягнення 3% річних у позивача виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, а відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на спростування обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Щодо таких висновків суду, колегія суддів зауважує про таке.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18) зазначено, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі N 127/15672/16 (провадження N 14-254цс19) зазначено, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі N 921/542/20 містяться правові висновки про те, що ухвалення судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором не припиняє грошового зобов`язання боржника та не звільняє його від наслідків порушення відповідного зобов`язання, з урахуванням чого у кредитора наявне передбачене частиною другою статті 625 України право на нарахування трьох процентів річних за весь час прострочення зобов`язання до моменту його фактичного виконання. […] Кредитор, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом у пред`явленому ним позові у національній валюті - гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника у цій валюті, має право за частиною другою статті 625 ЦК України на нарахування трьох процентів річних на таку заборгованість боржника за весь час прострочення виконання ним грошового зобов`язання.
Як убачається з матеріалів справи, банк, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом у пред`явленому ним у 2009 році позові у національній валюті України - гривні, що була задоволена рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2009 року у справі №2-4423/2009 та стягнута у цій валюті, тому позивач має право за частиною другою статті 625 ЦК України на нарахування трьох процентів річних на таку заборгованість за весь час прострочення виконання боржниками грошового зобов`язання до моменту його усунення, проте таке право кредитора обмежується останніми трьома роками, які передували подачі цього позову.
Саме такого висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховного Суд у постанові від 27 березня 2024 року у справі № 947/37625/21.
З огляду на викладене вище, колегія суддів відхиляє аргументи скаржниці про те, що якщо позичальник отримав грошові кошти у кредит в іноземній валюті, то інфляційні витрати не підлягають стягненню, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції зазначив, що відповідачами не виконано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2009 року, доказів, які б спростовували підстави позову, відповідачами не надано.
Проте такі висновки місцевого суду суперечать фактичним обставинам справи.
Як убачається з матеріалів справи на виконання зазначеного вище рішення суду, 16 жовтня 2019 року ОСОБА_5 сплатила на рахунок органу державної виконавчої служби грошові кошти в розмірі 31578,27 грн, що підтверджується платіжним дорученням №5013406, наданим останньою до вирішення судом справи по суті.
Однак, вказане суд залишив поза увагою, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Отже, судом неправильно визначено момент фактичного виконання грошового зобов`язання, яким є 16 жовтня 2019 року, а не 17 лютого 2021 року, тобто день перерахування грошових коштів ДВС на рахунок банку.
Колегія суддів зауважує, що сплачуючи грошові кошти на рахунок ДВС, скаржниця мала обґрунтовані підстави розраховувати на своєчасне та належне виконання органами ДВС обов`язків з перерахунку грошових коштів на рахунок стягувача. 
Скаржниця, як боржник у виконавчому провадженні, не має нести негативних правових наслідків у вигляді цивільно-правової відповідальності через несвоєчасність перерахування грошових коштів, сплачених нею на виконання рішення суду.
Крім цього, під час ухвалення рішення у справі, судом взагалі не надано правової оцінки заяві відповідачки про сплив строків позовної давності, про що остання зазначала у відзиві на позов (а.с. 68-69). 
Так у відзиві на позов, відповідачка зазначала, що звертаючись із цим позовом до суду у лютому 2023 року, банк пропустив строки позовної давності, такі аргументи є аналогічними доводам апеляційної скарги.
Щодо таких аргументів скаржниці, колегія суддів зауважує про таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом за власною ініціативою застосовуватись не може за жодних обставин. Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року в справі N 6-3063цс16.
В частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", відповідно до якого розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".
Так, Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" набрав чинності 02 квітня 2020 року.
За наслідками розгляду справи N 910/18489/20 Велика Палата Верховного Суду у пункті 100 постанови від 06 вересня 2023 року зробила висновок, що саме з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", а тому початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме із моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року цим Законом (пункт 79 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі N 167/1058/20).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24 год 00 хв 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року N 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Разом із тим Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, який неодноразово продовжувався та триває станом на теперішній час.
З огляду на викладене вище, зважаючи на те, що починаючи з 02 квітня 2020 року законодавець продовжив перебіг строків позовної давності, з урахуванням того, що право кредитора на стягнення трьох процентів річних та інфляційних обмежується останніми трьома роками, які передували подачі цього позову, тому банк пропустив строк позовної давності до позовних вимог про стягнення грошових коштів з 12 березня 2017 року до 01 квітня 2017 року, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні цієї частини позовних вимог. 
На підставі викладеного вище, колегія суддів доходить висновку про те, що із 
 ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми (1887,66 грн) та інфляційні нарахування (6195,31 грн) у загальному розмірі 8082,97 грн за період з 02 квітня 2017 року до 16 жовтня 2019 року включно.
Вказаному суд першої інстанції не надав належної правової оцінки, та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача суми грошових коштів у розмірі 10440,73 грн, яка підлягає зменшенню до 8082,97 грн. 
Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Наведене вище є підставою для зміни рішення суду, а не його скасування, як про те просить скаржниця, тому скаргу потрібно задовольнити частково.
Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки підлягає частковому задоволенню, а рішення суду потрібно змінити, зменшивши суму, що підлягає стягненню з 10440,73 грн до 8082,97 грн. 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на наведені вище висновки апеляційного суду, про часткове задоволення позову, що становить 77,4% від загальної ціни позову, тому стягнутий з відповідачів на користь позивача судовий збір за подання позову підлягає зменшенню з 2684 грн до 
2077,42 грн, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам.
З огляду на те, що за результатами апеляційного перегляду, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, тому сплачений ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з ПАТ АБ «Укргазбанк» у розмірі 727,90 грн. 
Керуючись ст. ст. 367,374,376,382-384 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2024 року змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» суму з 10440,73 грн до 8082,97 грн та суму судового збору з 2684 грн до 2077,42 грн.
Стягнути Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (ЄДРПОУ 23697280) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 727,90 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий         Ю.П. Лозко

Судді:          О.Ю. Карташов

М.В. Назарова