УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №272/402/25 Головуючий у 1-й інст. Чуб І. А. 
Категорія 32 Доповідач Борисюк Р. М. 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,
розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу № 272/402/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-Агро-Інвест» про стягнення заборгованості з орендної плати, 
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-Агро-Інвест» на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 17 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чуб І.А. у місті Андрушівка,

в с т а н о в и в :

У квітні 2025 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 звернулася з даним позовом, в якому просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Житоми-Агро-Інвест» (далі ТОВ «Житомир-Агро-Інвест», Товариство, відповідач) на користь позивача 4 066,00 грн заборгованості за договором оренди землі, який укладено 30 жовтня 2017 року в місті Андрушівка, зареєстрований 06 вересня 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме про державну реєстрацію іншого речового права, номер запису про інше речове право: 33379088.
Також просила стягнути із відповідача на користь позивача 246,75 грн – інфляційних втрат, 1950,37 грн – пені, 160,03 грн - трьох відсотків річних, 1211,20 грн - судового збору та 5 000 грн витрат на правову допомогу.
Позов мотивувася тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 1,8343 га, яка розташована на території смт. Червоне, Андрушівського району, Житомирської області, кадастровий номер 1820385600:04:000:0430.
30 жовтня 2017 року між позивачем та ТОВ « Житомир-Агро» укладено договір оренди землі, за умовами якого він передав відповідачеві в оренду вказану земельну ділянку. Договором передбачено, що орендна плата виплачується орендарем у грошовій формі у розмірі 7000 грн за один календарний рік оренди.
Представник зазначала, що орендну плату відповідач сплачував позивачеві в порушення вимог п.7 договору, замість 7000 грн, сума виплат орендної плати складала 5635,00 грн(за 2022 рік), 5 647,00 грн (за 2023 рік), 5 647,00 грн (за 2024 рік).
15 липня 2015 року позивач отримав посвідчення, серії НОМЕР_1 , що надає йому право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, яке не було враховане орендарем при здійснення виплат орендної плати, на зауваження з цього приводу відповідач не реагував.
Всі роки перебування землі в оренді право орендодавця на отримання обумовленої договором оренди орендної плати не було дотримане орендарем.
Маючи статус учасника бойових дій, позивач звільнений від сплати податку на дохід, отриманий від оренди належної йому земельної ділянки. 
Таким чином, орендар зобов`язаний був виплачувати йому орендну плату у розмірі 7000 грн щорічно. 
Однак, протягом вказаного періоду орендна плата була нарахована та виплачена у меншому розмірі, а саме: за 2023 рік – 5647 грн (недоплачено 1353 грн), за 2023 рік – 5647 грн (недоплачено 1353 грн), за 2024 рік – 5647 грн (недоплачено 1353 грн), загальний розмір заборгованості становить 4059 грн.
Також представник зазначила, що рішенням Житомирського апеляційного суду по справі №272/853/22 від 25 лютого 2025 року, розірвано договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Житомир-Агро-Інвест» 30 жовтня 2017 року.
Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 17 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.
Не погоджуючись із рішенням суду, представник ТОВ «Житомир-Агро-Інвест» подав апеляційну скаргу, де просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити та здійснити розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для вирішення справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки місцевого суду зазначені в рішенні не відповідають фактичним обставинам справи.
Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач маючи статус учасника бойових дій, звільнений від сплати податку на дохід, отриманий від оренди належної йому земельної ділянки, а тому орендар зобов`язаний був виплачувати йому орендну плату у розмірі 7000 грн щорічно, і при цьому орендар не повинен був утримувати і сплачувати до бюджету з цієї суми податок на доходи фізичних осіб та військовий збір. Правовою підставою для такого рішення суд першої інстанції вказав статтю 281 Податкового кодексу України (надалі ПК України), якою передбачено, що від сплати земельного податку звільняються, зокрема, ветерани війни та особи, на яких поширюється дія Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував вказану норму Закону до відносин, які виникають у зв`язку із нарахуванням та сплатою орендної плати, зокрема нарахуванням та утриманням (перерахуванням до бюджету) податковим агентом податку на доходи фізичних осіб та військового збору.
Відповідно до статей 9 та 10 ПК України чітко визначено, що податок на доходи фізичних осіб (п.п. 9.1.2 ПК України) та податок на майно (до складу якого входить і земельний податок, п.п. 10.1.1 ПК України) є різними податками і відносяться навіть до різних категорій податків: перший є загальнодержавним податком, другий – місцевим. Платником податку на доходи фізичних осіб є отримувач доходу (п. 162.1.1 ПК України) або податковий агент (п.п. 162.1.3 ПК України), платником земельного податку – власник земельної ділянки (п. 269.1.1.1 ПК України). 
Базою для податку на доходи фізичних осіб є дохід платника (ст. 164 ПК України), для земельного податку – нормативна грошова оцінка земельної ділянки (ст. 271 ПК України). Ставка для податку на доходи фізичних осіб – 18% (п. 167.1), 5% (п. 167.2) або 0% (п. 167.3 ПК України), ставка для земельного податку для земельних ділянок сільськогосподарського призначення нормативну грошову оцінку яких проведено – від 0,3% до 1% (п. 274.1 ПК України).
Вказує, що надаючи правову оцінку нарахуванню та утриманню податку на доходи фізичних осіб із орендної плати позивача (орендодавця), який врегульований розділом IV «Податок на доходи фізичних осіб» ПК України відсутні підстави застосувати до цих відносин статтю 281 ПК України, яка встановлює пільги для сплати земельного податку, який врегульований Розділом XII «Податок на майно» ПК України.
Пільги для земельного податку, встановлені статтею 281 ПК України, не мають жодного відношення до нарахування та виплати орендної плати згідно договору оренди землі та жодним чином не впливають на розмір виплаченої орендної плати.
Крім того, наявність у позивача статусу «учасника бойових дій» не надає йому жодних пільг при нарахуванні та виплаті орендної плати за землю сільськогосподарського призначення, нарахуванні та утриманні з неї податковим агентом податку на доходи фізичних осіб та військового збору. 
Нарахування та утримання податковим агентом податку на доходи фізичних осіб та військового збору для отримувача доходу-платника податку здійснюється у загальному порядку, незалежно від наявності у нього статусу «учасника бойових дій».
Також звертає увагу суду на ту обставину, що в контексті регулювання податку на доходи фізичних осіб податкове законодавство не використовує такого поняття як «пільга щодо сплати податку на дохід» або «звільнення від сплати податку на дохід». В контексті податку на доходи фізичних осіб законодавець використовує таке поняття як «податкова знижка» (ст. 166 ПК України) або «Ставка податку 0 відсотків бази оподаткування» (п. 167.3 ст. 167 ПК України).
Таким чином, податок на доходи фізичних осіб та земельний податок це два абсолютно різні податки, які врегульовані різними розділами ПК України. Положення ПК України не дозволяють при нарахуванні та утриманні податку на доходи фізичних осіб застосовувати пільги, які встановлені для платників земельного податку.
При виплаті орендної плати за землю сільськогосподарського призначення відповідач (орендар) є податковим агентом орендодавця і зобов`язаний здійснити утримання з доходу орендодавця податку на доходи фізичних осіб та військового збору і перерахувати їх до бюджету. Цей обов`язок орендаря чітко визначено та врегульовано такими положеннями ПК України.
Представник стверджує, що нарахування та виплата орендної плати у 2022-2024 роки було здійснено орендарем у повній відповідності з умовами договору оренди землі та податковим законодавством.
Орендар як податковий агент при виплаті орендодавцеві орендної плати у період 2022-2024 роки правомірно та у повній відповідності із податковим законодавством утримав та перерахував до бюджету податок на доходи фізичних осіб та військовий збір із доходу відповідача.
Утримання та перерахування до бюджету орендарем як податковим агентом податку на доходи фізичних осіб та військового збору із доходу з орендної плати не може розцінюватися як порушення прав орендодавця, оскільки такі дії орендаря є виконанням обов`язків податкового законодавства.
Після ухвалення місцевим судом рішення про стягнення з відповідача (орендаря) зазначених грошових сум фактичний розмір орендної плати становить: за 2022 рік - 8353 грн, за 2023 рік - 8353 грн, за 2024 рік - 8710 грн. Тобто, з орендаря (відповідача) стягуються грошові суми в супереч умовам договору оренди землі та законодавства, що є прямим порушенням статей 15, 23 Закону України «Про оренду землі» та статей 627-629 ЦК України.
Цими нормами визначено, що розмір орендної плати визначається за згодою сторін у договорі оренди землі, що укладається за вільним волевиявленням сторін. 
Тобто, рішенням суду першої інстанції присуджено на користь орендодавця (позивача) грошові суми, на які він не має права розраховувати згідно умов договору оренди землі та цивільного та податкового законодавства.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 19 та 20 серпня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.
27 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника Товариства надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копію листа ГУ ДПС у Житомирській області від 25.08.25 року №24583/6/06/-30-24-01-27.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить відмовити в задоволенні клопотання представника відповідача про долучення доказів до матеріалів справи та залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що статтею 281 ПК України передбачено, що від сплати податку звільняються, зокрема, ветерани війни та особи, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». 
Позивач маючи статус учасника бойових дій, звільнений від сплати податку на дохід, отриманий від оренди належної йому земельної ділянки, а тому орендар зобов`язаний був виплачувати йому орендну плату у розмірі 7000 грн щорічно.
Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 1,8343 га, яка розташована на території смт. Червоне, Андрушівського району, Житомирської області, кадастровий номер 1820385600:04:000:0430, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 76336652, підставою виникнення права власності є Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (НВ-1802768912016), підстава внесення запису — Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) (а.с.14-15).
Із матеріалів справи убачається, що 30 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житомир-Агро-Інвест» було укладено договір оренди землі, за умовами якого позивач передав відповідачу в оренду зазначену вище земельну ділянку (а.с.16-19).
Пунктом 7 договору оренди землі передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 7000 грн. за один календарний рік оренди. Орендна плата у грошовій формі виплачується через касу або шляхом безготівкового переказу за реквізитами, зазначеними у відповідній заяві орендодавця, або у інший спосіб, який погоджений сторонами та незаборонений законодавством. 
За письмовою заявою орендодавця та за наявності згоди орендаря, розрахунки щодо орендної плати можуть здійснюватися у натуральній формі в межах розміру орендної плати та згідно з наявним у орендаря асортиментом сільськогосподарської продукції. 
Передача сільськогосподарської продукції в рахунок орендної плати оформляється відповідним актом приймання-передачі, який підписується сторонами.
У пункті 8 договору оренди землі зазначено, що обчислення розміру орендної плати здійснюється із урахуванням коефіцієнта щорічної індексації нормативної грошової оцінки землі, що розраховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін. 
Інші показники інфляції не впливають на визначення розміру орендної плати. Додатково сторони погодили, що обрахування орендної плати з урахуванням коефіцієнта щорічної індексації розпочинається з 2019 року.
Згідно з п.9 договору оренди землі орендна плата вноситься за календарний рік оренди не пізніше 31 грудня року, в якому відбувалося використання земельної ділянки. Виплата орендної плати у грошовій формі (готівкою) здійснюється у касі орендаря. 
Якщо виплата орендної плати здійснюватиметься продукцією, то за домовленістю сторін доставка такої продукції здійснюється орендарем безпосередньо до двору орендодавця, що розташований у адміністративних межах сільської ради, у межах якої розташований і об`єкт оренди згідно з цим договором. 
Орендодавець повинен звернутися до орендаря за отриманням орендної плати до 31 грудня поточного року. 
Орендар не несе відповідальності за порушення строків внесення орендної плати, якщо орендодавець не звертався до орендаря за отриманням орендної плати або звернувся із запізненням.
Пунктом 10 договору оренди землі передбачено, що розмір орендної плати може переглядатися за взаємною згодою сторін, але не частіше одного разу на сім років за наявності таких умов: зміни умов господарювання, передбачених договором; погіршення стану земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, прямо передбачених законом.
Пунктом 11 договору оренди землі встановлено, що перегляд (зміна) розміру орендної плати здійснюється шляхом внесення змін до цього договору.
Відповідно до пункту 26 договору оренди землі орендар, зокрема, має право передавати земельну ділянку або її частину в суборенду.
Статтею 15 Закону України « Про оренду землі» , в редакції, чинній на момент укладання спірного договору, передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.
Згідно з положеннями статей 21 та 22 зазначеної редакції Закону України « Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.
Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Орендна плата справляється у грошовій формі.
За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати.
Частиною першою статті 24 вказаного Закону, зокрема, передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
Так, положеннями п.п. 164.2.5 п. 164.2 статті 164 розділу ІV Податкового кодексу України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, дохід від надання майна в лізинг, оренду або суборенду (строкове володіння та/або користування), визначений у порядку, встановленому п. 170.1 ст.170 ПКУ.
Відповідно до п.п. 1701.1 п.170.1 статті 170 Податкового кодексу України, податковим агентом платника податку - орендодавця щодо його доходу від надання в оренду (емфітевзис) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, земельної частки (паю), майнового паю є орендар.
Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
При цьому об`єкт оподаткування визначається виходячи з розміру орендної плати, зазначеної в договорі оренди, але не менше ніж мінімальна сума орендного платежу, встановлена законодавством з питань оренди землі.
Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПКУ (п.п. 168.1.1 п.168.1 статті 168 Податкового кодексу України).
Згідно п.170.1.4 статті 170 Податкового кодексу України, доходи, зазначені, зокрема, у пп. 170.1.1 п. 170.1 ст. 170 Кодексу, оподатковуються податковим агентом під час їх нарахування (виплати) за ставкою 18%, визначеною п.167.1 статті 167 Кодексу.
Такі доходи також підлягають оподаткуванню військовим збором. Ставка військового збору становить 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 161 підрозділу10 розділу ХХ Податкового кодексу України (пп. 1.3 п.1 1 підрозділу 10ХХ Податкового кодексу України).
Статтею 281 ПК України передбачено, що від сплати податку звільняються, зокрема, ветерани війни та особи, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Як свідчать матеріали справи, позивач з липня 2015 року набув статус учасника бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій. Вказана обставина підтверджується посвідченням, виданим 15 липня 2015 року Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 .
Отже, маючи статус учасника бойових дій, позивач звільнений від сплати податку на дохід, отриманий від оренди належної йому земельної ділянки. Таким чином, орендар зобов`язаний був виплачувати йому орендну плату у розмірі 7000 грн щорічно. 
Однак, протягом вказаного періоду орендна плата була нарахована та виплачена у меншому розмірі, а саме: за 2023 рік – 5647 грн (недоплачено 1353 грн), за 2023 рік – 5647 грн (недоплачено 1353 грн), за 2024 рік – 5647 грн (недоплачено 1353 грн), загальний розмір заборгованості становить 4059 грн, що підтверджується випискою про рух коштів по рахунку та бухгалтерською довідкою (а.с. 21,38).
Судом встановлено, що рішенням Житомирського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року було розірвано договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Житомир-Агро-Інвест» 30 жовтня 2017 року з підстав систематичної несплати відповідачем орендної плати та стягнуто заборгованість за орендною платою.
Формула та порядок обчислення розміру орендної плати, з урахуванням індексації за договорами оренди землі законодавством не передбачені, а тому слід керуватися нормами права, які регулюють подібні відносини.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року №786 затверджено Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу.
Пунктом 13 вказаної Методики передбачено, що розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.
Зазначена Методика є нормою права, яка регулює подібні відносини, а формула розрахунку відповідає правовій природі інфляційних нарахувань, яка полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.
Крім того, порядок нарахування інфляції, визначений в даній Методиці, співпадає із загальним поняттям інфляції, визначеним Законом України ”Про індексацію грошових доходів населення”.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 року у справі №905/21/19, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України ”Про індексацію грошових доходів населення” та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року.
Згідно абзацу 2 статті 4 Закону України ”Про індексацію грошових доходів населення” №1282-ХІІ від 03.07.1991 року, обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком.
Порядок індексації грошових коштів визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року).
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 24.09.2020 року у справі №915/2095/19, встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що ”вартість грошей з індексом інфляції за попередній період” є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У математиці це називається ”послідовність, утворена за певною закономірністю”. Розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній період у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний період та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому періоді).
Отже, при обчисленні інфляційних збитків за наступний період, до початкової заборгованості включається вартість грошей (боргу), яка визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній період.
Суд першої інстанції обґрунтовано погодився з розрахунком орендної плати з урахуванням індексації, наведеним представником позивача в позовній заяві, так як він відповідає вимогам законодавства. 
За таких обставин колегія суддів також погоджується з розрахунком розміру індексованої орендної плати, проведеним представником позивача, який не спростовано представником відповідача.
Інфляційні втрати : За суму 1365 грн. від 31.12.2022 року за 2023: 1365 * 5,1% = 69,62 грн.; 2024: (1365 + 69,62) * 4.5% = 64,56 грн.; 2025 (до квітня): (1365 + 69,62 + 64,56) * 1,2% = 17,99 грн. Разом інфляційні втрати становлять - 152, 17 грн.
За суму 1365 грн. від 31.12.2023 року: 2024: 1365 * 4,5% = 61,43 грн.; 2025 (до квітня): (1365 + 61,43) * 1,2% = 17,12 грн. Разом інфляційні втрати становлять 78,55 грн.
За суму 1336 грн. від 31.12.2024 року: 2025 (до квітня): 1336 * 1.2% = 16,03 грн. Разом інфляційних втрат 16,03 грн.
Загалом інфляційні втрати становлять 246,75 грн. (152,17 + 78,55 + 16,03).
Щодо позовної вимоги про стягнення із відповідача пені необхідно зазначити наступне.
Сторони у п.12 договору оренди передбачили, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим Договором, справляється пеня у розмірі 0,1% несплаченої суми за кожний день прострочення.
Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до статті 549 ЦК України пенею є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Із матеріалів справи убачається, що сума від 31.12.2022 року: період прострочення з 01.01.2023 -16.04.2025 = 842 дні, пеня становить 1149,33 грн. (1365 * 0,001 * 842); від 31.12.2023 року: період прострочення з 01.01.2024 - 16.04.2025 = 477 дні, пеня становить 651,41 грн. (1365 * 0,001 * 477); від 31.12.2024 року: період прострочення з 01.01.2025 - 16.04.2025 = 112 дні, пеня становить 149,3 грн. (1336 * 0,001 * 112).
Загалом пеня складає 1950,37 грн. (1149,33+ 651,41 + 149,63).
Щодо розрахунку 3% річних на суму заборгованості по орендній платі колегія суддів зазначає, що розрахунок проведений відповідно існуючій формулі:
3 % річних = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення; інфляційні втрати = С (сума заборгованості за період) х сукупний індекс інфляції за період - С (сума заборгованості за період).
Розрахунок 3 % річних:
За суму 1365 грн. (термін сплати - 31.12.2022): період прострочення: 842 днів. 1365 * 3% * 842 / 365 = 94,17 грн..
За суму 1365 грн. (термін сплати - 31.12.2023): період: 477 дні. 1365 * 3% * 477 / 365 = 53,55 грн.
За суму 1336 грн. (термін сплати - 31.12.2024): період: 112 днів. 1336 * 3% * 112 / 365 = 12,31 грн.
Загальна сума 3% річних складає 160,03 грн. ( 94,17 + 53,55 + 12,31).
Відповідно до сталої судової практики в тому числі й Верховного Суду сформовувалася позиція про те, що передбачені статтею 625 ЦК України інфляційні втрати та 3 проценти річних, які стягуються з боржника за несвоєчасне виконання ним грошового зобов`язання не є неустойкою та мають виключно компенсаційних характер, а отже підстави для їх зменшення судом у відповідності до положень частини 3 статті 551 ЦК відсутні.
Зважаючи на вказані розрахунки, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача слід стягнути станом на 21 квітня 2025 року: заборгованість з орендної плати - 4059 грн, інфляційні втрати - 246,75 грн, пеню - 1950,37 грн та 3% річних в розмірі 160,03 грн.
Також, взявши до уваги категорію складності справи та об`єм роботи представника позивача, що документально підтверджено, місцевий суд вірно стягнув із відповідача на користь позивача 5 000 грн витрат за професійну правничу допомогу.
Місцевим судом повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться в ній є власним трактуванням норм законодавства, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується колегія суддів.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене та керуючись частиною 1 статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-Агро-Інвест» залишити без задоволення, а рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 17 липня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України

Головуючий Судді