ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/649/26;	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №692/570/25 Категорія: 310000000  	Чепурний О.П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О.  М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В.,
за участю секретаря Костенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Єфімік Олени Олександрівни на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 19 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, -
в с т а н о в и в:

У травні 2025 року ОСОБА_1  звернувся до суду із вказаним позовом. 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 08 серпня 2018 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб. Після укладення шлюбу позивач та відповідач мешкали у квартирі матері позивача, оскільки власного житла не мали. ОСОБА_1 виїхав у Німеччину, а його дружина разом із своєю донькою продовжували проживали з його матір`ю. За кордоном він влаштувався на роботу та знайшов тимчасове житло.
Між сторонами була усна домовленість, що кошти, зароблені закордоном, позивач буде надсилати дружині, а вона, в свою чергу, буде їх класти на депозитний рахунок у банківській установі, щоб швидше назбирати на власне житло.
Позивач також вказав, що протягом двох з половиною років він надсилав грошові перекази відповідачу. Загальна сума коштів, яка буда отримана ОСОБА_3 складає 23 250,00 EUR.
В період перебування позивача за кордоном його дружина продовжувала проживати в квартирі його матері, не працювала, займалась своїми справами. В якийсь момент стосунки між відповідачкою та матір`ю позивача погіршились, почались постійні докори, невдоволення та сварки, що призвело до того, що ОСОБА_3 забрала свої речі та виїхала разом із дитиною із квартири. Згодом між ними зв`язок не підтримувався взагалі. Від даного шлюбу спільних дітей у сторін немає. 22 травня 2024 року рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.
Після цього позивач зателефонував до відповідача з вимогою повернути йому кошти, які ним були надіслані на купівлю житла, на що остання не погодилась і наголосила, що нічого йому не буде повертати. 
Керуючись такими доводами, ОСОБА_1  просив суд стягнути із ОСОБА_3 на свою користь 1/2 частину грошових коштів в сумі 11 625,00 EUR, що еквівалентно 547 241, 07 грн та судовий збір.
Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 19 грудня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд виснував, що суд може поділити наявне майно подружжя, в тому числі і грошові кошти. Проте, доказів, що грошові кошти, які зароблені позивачем і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, наявні для їх поділу, немає. Суд зазначив, що будь-яких договорів з приводу зароблених та надісланих дружині грошей подружжя між собою не укладало, в тому числі і щодо їх збереження та накопичення для цільової покупки – купівлі квартири.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 , через представника – адвоката Єфімік О.О., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також на те, що суд не сприяв позивачу у реалізації прав, передбачених ЦПК України, а дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційну скаргу адвокат мотивує тим, що на сімейній нараді з відповідачем сторони вирішили, що позивач поїде закордон заробляти гроші на житло, буде пересилати їх дружині, котра повинна була класти їх на депозитний рахунок у банківській установі. Починаючи з 29 липня 2022 року, працюючи в Німеччині, позивач надсилав зароблені кошти ОСОБА_3 , вважаючи, що вона дотримується їхніх домовленостей про вкладення їх в депозит. Загальна сума, яка була отримана відповідачем, складає 23 250,00 EUR. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 відмовилась від спілкування і повернення отриманих нею коштів, що змусило позивача звернутися за судовим захистом.
Скаржник зазначає, що серед доказів, які він мав би надати в судовому зсіданні на підтвердження викладених у позові обставин, закон передбачає показання свідків та письмові докази. Проте, свідки були допитані судом першої інстанції за участі представника, з якою договір не укладався. Відповідач та її представник, не визнаючи позовних вимог, пояснили суду, що вона дійсно отримувала кошти, знімала їх та використовувала на потреби сім`ї, і наразі кошти втрачені. Натомість ні представник позивача, ні суд першої інстанції з метою ефективного захисту порушених прав ОСОБА_1 не з`ясував у відповідача яку саме суму вона отримала; чим може довести домовленість сторін про витрату отриманих грошей на потреби сім`ї; якої саме сім`ї, оскільки власних дітей у сторін не було; які договори були укладені відповідачем в інтересах родини і на які саме потреби сім`ї нею використовувалися; чи давав згоду позивач на укладення таких договорів і де ці договори; чому вони не є доказом заперечень проти позову, оскільки весь час протягом 2022-2024 р.р. ОСОБА_4 проживала у квартирі матері позивача і жодних витрат не несла.
В апеляційній скарзі представник також наголошує на тому, що судом першої інстанції встановлено і сторонами визнано факт отримання відповідачем від позивача з-за кордону грошей на суму 23 250 EUR і ці гроші, відповідно до ст.ст. 69-71 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки в якому для них є рівними. Тому суд першої інстанції, на переконання скаржника, повинен був прийняти рішення про їх розподіл між подружжям.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат відповідача ОСОБА_5 просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Вказує, що грошові перекази від позивача отримані відповідачем під час перебування сторін у шлюбі. При цьому, виходячи з презумції спільності інтересів подружжя, відповідач мала право на розпорядження вказаними коштами на потреби сім`ї. Позивач вважає такими інтересами виключно накопичення на житло, разом з ти не наводить доказів, що кошти переказувалися саме з цією метою, більш того, інтереси і потреби подружжя такими накопиченнями не обмежуються. Таким чином, представник ОСОБА_2 вважає не доведеним факт витрачання спірних коштів не в інтересах сім`ї, що вказує на неможливість стягнення їх половини з відповідачки в порядку поділу спільного мана подружжя.
Заслухавши представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, сторони у справі з 08 серпня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони дітей не мають.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.
Відповідно до свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_1 від 23 жовтня 2024 року ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».
Сторонами визнається факт отримання ОСОБА_2 від свого чоловіка станом на час перебування у шлюбі грошових коштів у розмірі 23 250 EUR за період з 29 липня 2022 року по 14 жовтня 2023 року. 
У силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Враховуючи зазначене, обставини щодо факту отримання грошових переказів ОСОБА_4 від позивача, а також суми отриманих коштів та їх належність до спільного майна подружжя доказуванню не підлягають. 
Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з вимогами статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.
У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами. Вказане підтверджується висновком Верховного Суду у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 686/29262/18.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц, від 17 листопада 2025 року у справі №452/267/22.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що отримані від позивача кошти відповідач, за усною домовленістю між подружжям, повинна була класти на депозитний рахунок у банківській установі, домовленості про витрачання отриманих коштів на інші потреби сім`ї не було.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності у матеріалах справи будь-яких договорів з приводу зароблених та надісланих дружині грошових коштів, в тому числі щодо їх збереження та накопичення для цільової покупки – купівлі квартири.
Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення між подружжям договору щодо цільового використання коштів, отриманих ОСОБА_2 у розмірі 23 250 EUR за період з 29 липня 2022 року по 14 жовтня 2023 року.
У силу вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Отже, показаннями свідків не може доводитися факт укладення між сторонами договору щодо цільового використання отриманих грошових коштів та виконання зобов`язання за ним. 
З огляду на вказане вище апеляційний суд відхиляє доводи скарги про те, що суд першої інстанції порушив права позивача як учасника справи, передбачені ст. 43 ЦПК України, в тому числі щодо врахування показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які під присягою ствердили про отримання ОСОБА_3 грошових коштів від позивача саме для придбання квартири для родини, а не для інших цілей.
Слід зауважити, що грошові кошти, які були отримані відповідачем у період перебування у шлюбі із позивачем, були витрачені в інтересах сім`ї, тому не можуть бути об`єктом поділу. Доказів щодо перебування грошових коштів у ОСОБА_9 станом на час припинення шлюбних відносин між сторонами у травні 2024 року суду не надано, тому районний суд правильно відмовив у задоволенні цих вимог за недоведеністю.
При цьому, доводи скаржника щодо використання відповідачем отриманих коштів не в інтересах сім`ї колегією суддів відхиляються.
ОСОБА_1 , вказуючи на неналежне виконання представником ОСОБА_10 у суді першої інстанції домовленостей за договором про надання правничої допомоги, а також на відсутність повноважень у представника ОСОБА_11 на представлення його інтересів у суді, ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надав належних і беззаперечних доказів використання відповідачем коштів, які отримані ОСОБА_9 , у своїх особистих цілях або не в інтересах сім`ї, що є його процесуальним обов`язком.
Тягар доведення використання спірних коштів відповідачем не в інтересах сім`ї покладено саме на позивача, який спростовує презумцію спільного майна подружжя та використання коштів в інтересах сім`ї та на її потреби.
Отже, за таких обставин вважається, що спірна сума коштів була використана ОСОБА_9 в інтересах сім`ї у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, і вказана обставина позивачем не спростована.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить до висновку, що, розглядаючи спір, суд першої інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та дійшов висновку про те, що спірні кошти, які отримала ОСОБА_9 ) витрачені та використовувалися останньою в інтересах сім`ї, внаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Обставини справи встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, колегія суддів підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачає.
Керуючись ст. ст. 35, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Єфімік Олени Олександрівни залишити без задоволення.
Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 19 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 18 травня 2026 року.

Судді: