ПОСТАНОВА 
Іменем України

29 квітня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 392/912/25
провадження № 22-ц/4809/834/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Попович Світлана Михайлівна, на ухвалу Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 08 січня 2026 року у складі головуючого судді Назаренка К. П.
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст заяви та ухвали суду першої інстанції.
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просила:
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою: Кіровоградська область, Новоукраїнського (Маловисківського) району, Злинська сільська рада, площею 4,0298 га, кадастровий номер 3523181600:02:000:1412, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення;
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою: Кіровоградська область, Новоукраїнського (Маловисківського) району, Злинська сільська рада, площею 0,.6755 га, кадастровий номер 3523181600:02:000:5002, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення;
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою: Кіровоградська область, Новоукраїнського (Маловисківського) району, Злинська сільська рада, площею 1.3193 га, кадастровий номер 3523181600:02:000:5001, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення;
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину закінченого будівництва об`єкту житлового будинку адреса: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці, загальною площею 98,2 кв.м, житловою - 44,6 кв.м. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:2976000835060;
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину комплексу будівель, адреса: АДРЕСА_1 , загальна площа (кв.м): 1598.1;
визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 98% частки у СЕЛЯНСЬКОМУ (ФЕРМЕРСЬКОМУ) ГОСПОДАРСТВІ «ЛІСОВИЙ СЕРГІЙ ЛЕОНІДОВИЧ»;
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини частки ОСОБА_2 (статутний внесок становить 98% частки) у СЕЛЯНСЬКОМУ (ФЕРМЕРСЬКОМУ) ГОСПОДАРСТВІ «ЛІСОВИЙ СЕРГІЙ ЛЕОНІДОВИЧ»;
визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 49,00% частки СЕЛЯНСЬКО (ФЕРМЕРСЬКО) ГОСПОДАРСТВА " ОСОБА_3 ".
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини частки ОСОБА_2 (статутний внесок становить 49,00% частки) ОСОБА_4 ".

29 грудня 2025 року позивачка ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову. Згідно поданої заяви просила заборони ОСОБА_2 , та будь-яким іншим особам, які будуть діяти від його імені чи в його інтересах, в будь який спосіб здійснювати відчуження права оренди та права постійного користування земельних ділянок, що перебувають в користуванні СФГ «ЛІСОВИЙ СЕРГІЙ ЛЕОНІДОВИЧ» та СФГ «ЗІНЬКОВСЬКИЙ Л. П.», а саме: 
3523181600:02:000:0434 площею 3,710 га;
3523181600:02:000:0149 площею 3,650 га;
3523181600:02:002:0160 площею 7,477 га; 
3523181600:02:002:0615 площею 3,476 га;
3523181600:02:000:0255 площею 3,650 га;
3523181600:02:000:0939 площею 3,650 га;
3523181600:02:001:0755 площею 5,000 га;
3523181600:02:000:0921 площею 2,456 га; 
3523181600:02:000:0518 площею 3,970 га;
3523181600:02:000:0254 площею 3,650 га;
3523181600:02:000:2563 площею 3,650 га;
3523181600:02:000:0520 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0248 площею 3,650 га;
3523181600:02:000:0291 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0681 площею 4,300 га; 
3523181600:02:000:0543 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0318 площею 3,800 га; 
3523181600:02:000:0948 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0566 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0524 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0292 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0874 площею 4,572 га; 
3523181600:02:000:0489 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0227 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:2561 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0197 площею 3,880 га; 
3523181600:02:000:1412 площею 4,030 га; 
3523181600:02:000:0715 площею 4,668 га; 
3523181600:02:000:0433 площею 3,750 га; 
3523181600:02:002:0668 площею 4,347 га; 
3523181600:02:000:0583 площею 3,987 га; 
3523182800:02:003:9104 площею 44,686 га; 
3523181600:02:000:0669 площею 4,100 га; 
3523181600:02:000:2921 площею 1,566 га; 
3523181600:02:000:0990 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0247 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0618 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:2562 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0859 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0237 площею 3,942 га; 
3523181600:02:000:0584 площею 3,670 га; 
3523181600:02:000:0499 площею 4,530 га; 
3523181600:02:000:0585 площею 3,650 га; 
3523182800:02:000:0656 площею 25,424 га; 
3523182800:02:003:0072 площею 41,400 га; 
3523181600:02:000:0290 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0682 площею 8,920 га; 
3523181600:02:000:0508 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0223 площею 3,950 га; 
3523181600:02:000:0483 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0428 площею 4,030 га; 
3523181600:02:000:0334 площею 4,030 га; 
3523181600:02:000:0831 площею 3,650 га; 
3523182800:02:003:0084 площею 3,495 га; 
3523181600:02:000:0427 площею 4,030 га; 
3523181600:02:000:0442 площею 3,650 га;
3523181600:02:000:0512 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:2498 площею 4,860 га; 
3523181600:02:000:0955 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0860 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:1773 площею 4,030 га;
3523181600:02:000:1212 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0479 площею 7,730 га; 
3523181600:02:000:0513 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:1140 площею 4,000 га; 
3523181600:02:000:0238 площею 3,650 га; 
3523181600:02:002:0487 площею 4,194 га; 
3523181600:02:002:0488 площею 4,198 га; 
3523181600:02:000:0490 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0454 площею 3,960 га; 
3523181600:02:002:0154 площею 3,739 га; 
3523182800:02:000:0655 площею 10,000 га; 
3523181600:02:000:0154 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0511 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0952 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0191 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:1239 площею 3,650 га; 
3523182800:02:003:0370 площею 7,140 га; 
3523181600:02:002:0580 площею 3,739 га; 
3523181600:02:000:0118 площею 3,650 га; 
3523181600:02:000:0519 площею 3,840 га; 
3523181600:02:000:1161 площею 3,650 га; 
3523181600:02:002:0631 площею 3,433 га; 
3523181600:02:000:1160 площею 3,650 га; 
3523181600:02:001:0809 площею 31.8 га.
В обґрунтування зазначила, що 06 листопада 2012 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб. За час шлюбу сторонами було набуте майно, щодо якого в провадженні суду перебуває справа про його поділ.
Згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19 березня 2025 року та 21 жовтня 2025 року, засновником та кінцевим бенефіціарним власником СФГ «ЛІСОВИЙ СЕРГІЙ ЛЕОНІДОВИЧ» та СФГ «ЗІНЬКОВСЬКИЙ Л. П.» є ОСОБА_2 із статутним внеском 98 %, та 49 % відповідно. 
Ураховуючи те, що режим спільної сумісної власності подружжя поширюється і на частку в статутному (складеному) капіталі фермерського господарства, а відповідач за час розгляду справи може здійснити відчуження прав оренди та права постійного користування земельних ділянок, що перебувають в користуванні, позивачка вважає, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову (а.с.120-124 том 1).

Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 08 січня 2026 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд керувався тим, що СФГ "Зінковський Леонід Петрович" та " ОСОБА_5 ", у користуванні яких перебувають спірні земельні ділянки, не є відповідачами у справі. Також, судом установлено, що СФГ "Зінковський Леонід Петрович" та " ОСОБА_5 " є правокористувачами та орендарями земельних ділянок, тобто вказані земельні ділянки не належать навіть їм. Отже існують певні незазначені особи (особа), які володіють відповідними ділянками на праві власності та надали права користування і оренди СФГ. 
Відтак, суд вважав, що заборона здійснення відчуження права оренди та права користування земельними ділянками, що зазначені в заяві про забезпечення позову є невиправданим втручанням у господарську діяльність. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Попович Світлана Михайлівна, подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 08 січня 2026 року та ухвалення нового рішення про задоволення вимог заяви про забезпечення позову.
Зазначила, що трансформація правового режиму майна в разі внесення вкладу до статутного (складеного) капіталу фермерського господарства одним з подружжя за рахунок спільної власності подружжя має наслідком формування такої правової моделі: лише один з подружжя стає учасником господарства і саме йому належать усі права з частки, однак сама частка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ураховуючи наведене, режим спільної сумісної власності подружжя поширюється і на частку в статутному (складеному) капіталі фермерського господарства. 
Вказала, що якщо один з подружжя є членом фермерського господарства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього господарства. В іншого ж з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право). 
Надання законодавцем можливості відчужувати право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення без згоди власника земельної ділянки ( ч.5 ст. 93 Земельного кодексу України ), шляхом укладення відповідного договору, який у подальшому є підставою для державної реєстрації переходу права оренди землі у порядку, передбаченому законодавством, утруднить виконання рішення суду про можливе задоволення позовних вимог позивачки, оскільки право оренди земельних ділянок, що перебувають в оренді фермерського господарства фактично може перейти до третьої особи, а отже істотно ускладнить виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. 
Представник вказує, що під час розгляду справи відповідач може здійснити відчуження прав оренди та права постійного користуванні земельних ділянок, що перебувають в його користуванні. 
Зауважила, що судом першої інстанції не було враховано, що забезпечення позову у виді заборони обробляти та засіювати сільхозкультурами земельної ділянки, перешкоджатиме господарській діяльності Фермерському господарству, а не заборона здійснювати відчуження права оренди та права постійного користування земельних ділянок, що перебувають в користуванні СФГ "Зінковський Леонід Петрович" та СФГ "Лісовий Сергій Леонідович".
Вважає, що до прийняття рішення судом по суті відповідач може без згоди позивачки відчужити зазначене нерухоме майно на користь третіх осіб, що унеможливить в подальшому виконання рішення суду, ухваленого за результатами розгляду даної цивільної справи.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не подано, що згідно вимог ч. 3 ст. 361 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Участь учасників справи при розгляді апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання, призначене на 29 квітня 2026 року у даній справі до Кропивницького апеляційного суду не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи (а.с.250 том 1).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення представника позивачки адвоката Попович С. М., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – без змін.
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі – до суду, у провадженні якого перебуває справа.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Способи забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.
До видів забезпечення позову законом віднесено, зокрема, накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України), а також заборону вчиняти певні дії (пункти 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України). За змістом наведених норм це стосується майна, що належить відповідачу.
Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися майном, що належить відповідачу, а в певних випадках – і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено: «конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19)).
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі № 522/1514/21 (провадження № 61-19123св21).
У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 759/13257/19 (провадження № 61-18169св19) зазначено, що «вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має враховувати співмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи. З наявної в матеріалах справи заяви про вжиття заходів забезпечення позову вбачається, що вжиті судом заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру стосуються прав третьої особи, яка не є відповідачем у справі. При цьому забезпеченням позову захищаються законні права (інтереси) позивача у разі, коли відповідач діє недобросовісно. Відтак, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми ЦПК України, оскільки арешт може бути накладено на майно відповідача, а не третьої особи, і суд повинен виходити із наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та предметом позовної вимоги. Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи й правильно застосувавши норму процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову».
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 травня 2024 року у справі № 824/2/24 (провадження № 61-1444ав24).
У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 (провадження № 61-17180св20) вказано, що «при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно та заборони його відчуження, суди не звернули уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що не належить відповідачу. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі».
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 372/333/20 (провадження № 61-19492св20) та від 21 квітня 2022 року у справі № 755/5300/21 (провадження № 61-18391св21), від 18 січня 2023 року у справі № 755/9322/20 (провадження № 61-14783св20), від 25 вересня 2024 року у справі № 756/19178/21 (провадження № 61-13112св23).
Отже, забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом.
Мета забезпечення позову – це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу.
У цій справі, позивачка просила заборони ОСОБА_2 , та будь-яким іншим особам, які будуть діяти від його імені чи в його інтересах, в будь який спосіб здійснювати відчуження права оренди та права постійного користування земельних ділянок, що перебувають в користуванні СФГ «ЛІСОВИЙ СЕРГІЙ ЛЕОНІДОВИЧ» та СФГ «ЗІНЬКОВСЬКИЙ Л. П.», у загальній кількості 85 земельних ділянок. Вказала, що згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19 березня 2025 року та 21 жовтня 2025 року, засновником та кінцевим бенефіціарним власником СФГ «ЛІСОВИЙ СЕРГІЙ ЛЕОНІДОВИЧ» та СФГ «ЗІНЬКОВСЬКИЙ Л. П.» є ОСОБА_2 із статутним внеском 98 %, та 49 % відповідно. Ураховуючи те, що режим спільної сумісної власності подружжя поширюється і на частку в статутному (складеному) капіталі фермерського господарства, а відповідач за час розгляду справи може здійснити відчуження прав оренди та права постійного користування земельних ділянок, що перебувають в користуванні, позивачка вважає, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Постановляючи оскаржувану про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що СФГ "Зінковський Леонід Петрович" та " ОСОБА_5 ", у користуванні яких перебувають спірні земельні ділянки, не є відповідачами у справі. 
Також, суд вірно встановив, що СФГ "Зінковський Леонід Петрович" та " ОСОБА_5 " є правокористувачами та орендарями земельних ділянок, тобто вказані земельні ділянки не належать їм на праві власності.
У суду наявні правові підстави для обтяження нерухомого майна, яке є предметом спору і належить виключно відповідачу у справі.
Згідно витягів з Державного реєстру речових прав, долучених позивачкою до заяви про забезпечення позову, установлено, що власниками вказаних земельних ділянок є треті особи, які уклали договори оренди із СФГ "Зінковський Леонід Петрович" та " ОСОБА_5 ".
Колегія суддів зауважує, що заборона здійснення відчуження права оренди та права користування земельними ділянками, що зазначені в заяві про забезпечення позову є невиправданим втручанням у господарську діяльність та не відповідає вимогам законодавства, суперечить ст. 149, 150 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 08 січня 2026 року постановлена з додержанням вимог процесуального законодавства, внаслідок чого підстав для її скасування, з мотивів викладених в апеляційній скарзі не встановлено.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Попович Світлана Михайлівна, залишити без задоволення.
Ухвалу Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 08 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 08.05.2026.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко