ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 червня 2026 року
м. Київ
справа № 755/12340/25
провадження № 61-4425св26  
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Бая Сергія Едуардовича, на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2026 року, ухвалене у складі судді Усенко Л. М., та постанову Сумського апеляційного суду від 24 березня 2026 року, ухвалену у складі колегії суддів: Черних О. М., Криворотенка В. І., Петен Я. Л., 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2025 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 . Після припинення між сторонами стосунків дитина проживає з позивачкою та перебуває на її повному утриманні.
Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків: не спілкується з сином, не виявляє інтересу до його життя, здоров`я та розвитку. Будь-яка матеріальна допомога чи участь у вихованні дитини з боку батька відсутня. Позивачка наголошувала, що жодних перешкод для спілкування дитини з батьком не створювала, проте ОСОБА_2 свідомо самоусунувся від батьківства та нехтує своїми обов`язками.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд позбавити на підставі пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які б безспірно підтверджували умисне, свідоме ухилення  ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків. Також позивачкою не доведено, у чому саме полягає захист інтересів сина шляхом позбавлення батька батьківських прав щодо нього.
Суд не взяв до уваги висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, оскільки вважав його недостатньо обґрунтованим, не підтвердженим об`єктивними даними та таким, що загалом суперечить інтересам дитини, яка потребує участі батька у вихованні. Суд наголосив, що вказаний висновок складено за відсутності відповідача, через що він не містить його об`єктивних характеристик.
При застосуванні статей 164, 166 СК України до спірних правовідносин суд застосував судову практику Верховного Суду та прецедентну судову практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Сумського апеляційного суду від 24 березня 2026 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бая С. Е., залишено без задоволення. Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2026 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки наявні у справі докази не підтверджують систематичного та свідомого ухилення ОСОБА_2 від виховання й утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з висновком Органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтований та не відображає повністю обставини щодо зв`язку батька з сином, причини розірвання такого зв`язку та засоби, які застосовувалися для усунення таких життєвих проблем.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
03 квітня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бай С. Е., звернувсядо Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2026 року та постанову Сумського апеляційного суду від 24 березня 2026 року.
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із суду першої інстанції матеріали цивільної справи № 755/12340/25.
28 квітня 2026 року матеріали цивільної справи № 755/12340/25 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзіпредставник ОСОБА_1 - адвокат Бай С. Е., просить скасувати рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2026 року та постанову Сумського апеляційного суду від 24 березня 2026 року, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду
від: 10 червня 2021 року у справі № 11-104сап, 16 листопада 2023 року у справі
№ 11-228сап21; постановах Верховного Суду від: 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19, 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, заявник зазначає про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Звертає увагу на те, що фактична відсутність батька в житті дитини протягом десяти років та свідоме обрання ним умов, за яких він не бере участі у вихованні сина, свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків.  ОСОБА_2 свідомо ігнорує фізичний, духовний та матеріальний розвиток дитини, не забезпечуючи її навіть харчуванням чи лікуванням. Системність такої поведінки підтверджується відсутністю будь-яких перешкод для спілкування та фактів звернення батька до компетентних органів. Зазначені обставини є тими виключними підставами, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав.
Вважає, що суди мали можливість застосувати такий захід, як попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо виховання сина, поклавши контроль за його поведінкою на орган опіки та піклування.
Звертає увагу, що суди першої та апеляційної інстанцій проігнорували обов`язок заслухати думку дитини, яка досягла десятирічного віку. Суди не залучили дитину до розгляду справи та не надали їй можливості висловитися безпосередньо або через представника, що призвело до фактичного ігнорування її позиції та інтересів.
Суди помилково вважали висновок органу опіки та піклування недостатньо обґрунтованим та об'єктивно нічим не підтвердженим. Обґрунтованість висновку підтверджується сукупністю зібраних доказів: актом обстеження умов проживання дитини, довідкою з навчального закладу та результатами особистого спілкування з ОСОБА_3 . 
Вважає, що питання про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав можна було б розглядати лише за умови наміру батька змінити ставлення до дитини та виправити свою поведінку. Однак відповідач не демонструє жодних дій, які б свідчили про таке бажання.
Короткий зміст позиції інших учасників справи
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 12).
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , державну реєстрацію народження здійснено відповідно до статті 126 СК України, підстава запису відомостей про батька - заява про визнання батьківства(а.с. 92-95).
Відповідно до довідки, наданої лікарем-педіатром Черкаською Ганною, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на обліку в Обухівській амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 4. Дитина регулярно проходить огляди відповідно до віку, отримує необхідні профілактичні щеплення та медичну допомогу згідно з медичними стандартами. Протягом останніх 10 років на медичних оглядах обстеженнях та за місцем лікування дитини присутній лише один із батьків - ОСОБА_1 . Другий з батьків - ОСОБА_2 , жодного разу не звертався до закладу охорони здоров'я за інформацією про стан здоров'я дитини, не був присутній при оглядах або лікуванні, не надавав згод на медичні втручання та не забезпечував медичні потреби дитини (а.с. 13). 
Згідно з довідкою директора приватного закладу загальноосвітньої освіти «Ліцей «Дистанційна школа «Річ» № 5732 від 18 лютого 2025 року ОСОБА_3 є учнем 4 класу зазначеного закладу. З моменту зарахування дитини до школи та протягом навчання (з 01 вересня 2021 року до теперішнього часу) участь у навчально-виховному процесі здійснює виключно мати ОСОБА_1 . Біологічний батько дитини ОСОБА_2 за вказаний період до навчального закладу не звертався, участі у вихованні та навчанні дитини не брав, на батьківські збори та інші шкільні заходи не з`являвся, питань щодо успішності, поведінки чи добробуту дитини не порушував, оплату за навчання не здійснював, матеріальної допомоги школі для забезпечення потреб дитини не надавав. Виховання та належна увага до дитини забезпечується виключно матір`ю. Відомості про будь-яку участь ОСОБА_2 в житті дитини у навчальному закладі відсутні (а.с. 14).
Відповідно до акту обстеження умов проживання від 30 травня 2025 року № 64, здійсненого головним спеціалістом служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві, умови проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться у приватній власності позивачки, є гарними, квартира облаштована необхідною побутовою технікою та меблями, побут родини організований, дотримані санітарно-гігієнічні норми, облаштоване окреме місце для навчання та сну дитини. За вказаною адресою проживають: мати ОСОБА_1 , син ОСОБА_3 та вітчим ОСОБА_4 (а.с. 15).
Згідно з висновком Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії № 21 від 12 листопада 2025 року) батько ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , з сином не проживає, вихованням та у триманням не займається, не цікавиться його життям, здоров`ям та інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку малолітнього, матеріально не допомагає. На засідання комісії ОСОБА_2 було запрошено належним чином, але він не з`явися, будь-яких повідомлень щодо участі у вихованні та утриманні дитини не надав. Присутній на засіданні комісії малолітній ОСОБА_3 повідомив, що не пам`ятає біологічного батька, вважає батьком чоловіка матері - ОСОБА_4 . Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що він ухилився від виховання та утримання дитини (а.с. 73).
За відомостями Єдиного державного демографічного реєстру (відповідь № 1572509 від 15 липня 2025 року, відповідь № 1757061 від 10 вересня 2025 року), ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 24, 32)
Матеріали справи містять оголошення, розміщене на сайті Глухівського міськрайонного суду Сумської області, для ОСОБА_2 щодо розгляду справи (а.с. 45, 88). 
Рекомендовані повідомлення, адресовані ОСОБА_2 судами першої та апеляційної інстанцій, повернуті без вручення (а.с. 51, 74, 86, 108, 135). 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скаргапредставника ОСОБА_1 - адвоката Бая С. Е., підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Предметом позову у цій справі є позбавлення батька батьківських прав відносно його малолітнього сина. Правовою підставою позову позивачка (мати дитини) визначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України, відповідно до якого мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.
Оскільки будь-який спір стосовно дитини повинен вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини, ключовим у цій справі є питання про те, що відповідатиме найкращим інтересам  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - збереження правового зв'язку з біологічним батьком ОСОБА_2 (відповідачем у справі) чи втрата останнім особистих немайнових прав щодо сина та звільнення від обов'язку щодо його виховання. 
Нормативно-правове регулювання
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року (надалі - Конвенція про права дитини) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Водночас, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення того, щоб діти, батьки яких працюють, мали право користуватися призначеними для них службами й установами по догляду за дітьми (стаття 18 Конвенції про права дитини).
Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
На необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошено у практиці ЄСПЛ, яка застосовується судами України на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України та положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»(рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland» («Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії»), п. 135; рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2017 року у справі «М.С. проти України», п. 77). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», п. 100).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод). 
У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» ЄСПЛ наголосив, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
Відповідно до рішення ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Strand Lobben and Others v. Norway» («Странд Лоббен та інші проти Норвегії») як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право
і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний
і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку
її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Застосування вказаних принципів у цій справі
Виходячи з тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України, ухилення від виконання обов'язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо (постанова Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20)).
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20 (провадження № 61-3498св22), від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20 (провадження № 61-8203св22), від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17 (провадження № 61-1858св22), від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21 (провадження № 61-9281св23).
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення одного з батьків від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У справах про позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом, закріплений стандарт «достатніх та переконливих доказів», який означає, що докази, надані стороною, повинні бути достатніми для переконання суду у наявності підстав для позбавлення батьківських прав. Цей стандарт доказування є вищим, ніж «вірогідність доказів» (постанова Верховного Суду від 30 вересня 2025 року у справі № 594/837/24 (провадження № 61-7685св25)).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19 (провадження № 61-15290св20), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження № 61-14340св23), від 19 лютого 2025 року у справі № 182/3090/22 (провадження № 61-14539св24), від 18 березня 2026 року у справі № 466/12944/23 (провадження № 61-1214св26).
Суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності і не встановили підстав для застосування до ОСОБА_2 такого крайнього, виключного і надзвичайного способу впливу, як позбавлення його батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зокрема, судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідач проживає окремо від сина, який мешкає в іншому населеному пункті, ніж позивачка і дитина. При цьому позивачка не зверталася до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, мотивуючи це в апеляційному суді наявністю у відповідача іншої сім`ї. Водночас у матеріалах справи відсутні об`єктивні докази, які б пояснювали причини неучасті відповідача у вихованні сина або підтверджували місце його фактичного проживання. Також не надано доказів, що характеризують особу відповідача (дані про працевлаштування, стан здоров`я, перебування на медичних обліках, наявність інших дітей тощо) та могли б свідчити про його спосіб життя.
Суди не встановили обставин остаточного й свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. 
Зазначені доводи позивачки в позовній заяві не свідчать про остаточне й свідоме ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків.
Крім того, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із ним сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
Отже, у цій справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина ОСОБА_3 не відповідає його якнайкращим інтересам, оскільки обставини ухилення батька від виконання своїх батьківських обов'язків не знайшли свого підтвердження, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.
Верховний Суд уважає, що питання щодо належного виховання дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання дитини з батьком.
Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька, так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Подібні правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 травня
2025 року у справі № 645/1592/24 (провадження № 61-3978св25).
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Колегія суддів погоджується з доводами судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для урахування висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, з огляду на його необґрунтованість. 
Рішення Органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації прийнято за відсутності  ОСОБА_2 , воно не містить об'єктивних його характеристик, у ньому не з`ясовано та не надано оцінки дійсних мотивів поведінки батька та можливих причин його ухилення від виконання батьківських обов'язків.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23)).
Статтею 3 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року визначено право дитини, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, має право бути поінфоромованою та висловити свою думку під час розгляду справи. 
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина друга, частина третя статті 171 СК України). 
Верховний Суд вже звертав увагу на те, що думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (постанови Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21), від 29 березня 2023 року у справі № 754/7526/21 (провадження № 61-12591св22), від 26 квітня 2023 року у справі № 520/17217/13-ц (провадження № 61-1165св23), від 02 серпня 2023 року у справі № 707/1704/21 (провадження № 61-12698св22)).
Думка дитини може бути висловлена: у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції (постанови Верховного Суду від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19 (провадження
№ 61-16408св23), від 14 березня 2025 року у справі № 527/955/24 (провадження № 61-16860св24), від 18 лютого 2026 року у справі № 757/33649/24-ц (провадження № 61-485св26).
Таким чином, право дитини бути заслуханою може бути реалізовано у різний спосіб (в судовому та позасудовому порядку). 
Під час засідання комісії Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації малолітній ОСОБА_3 пояснив, що не пам`ятає свого біологічного батька. Дитина зазначила, що батьком вважає чоловіка матері ОСОБА_4 .
Таким чином, підстав вважати, що дитина не висловила свою думку щодо питання, яке є предметом спору в цій справі, немає.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з практикою Верховного Суду. Посилання заявника на окремі постанови Верховного Суду є безпідставними, оскільки встановлені у цих справах фактичні обставини не є подібними до обставин справи, що переглядається. У кожному випадку суди приймали рішення на основі індивідуальної фактично-доказової бази та сукупної оцінки наданих сторонами доказів.
Водночас, установлені судами у цій справі обставини тривалого і системного невиконання відповідачем своїх обов'язків щодо виховання сина, вказують на наявність підстав для того, щоб з метою забезпечення дотримання якнайкращих інтересів дитини, попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, участі у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з покладенням на орган опіки та піклування обов'язку з контролю за виконанням ним батьківських обов'язків. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що коли є рішення судів (що набрало законної сили) за первинним зверненням одного з батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого з батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, тоді в разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду інакшим є розподіл тягаря доведення між сторонами. Тож саме другий з батьків дитини під час звернення повторно поданого до нього позову про позбавлення його батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками (постанови Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21 (провадження № 61-7010св22), від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21 (провадження
№ 61-4524св23), від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22 (провадження
№ 61-15411св23)).
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Частиною четвертою статті 412 ЦПК України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни оскаржуваних судових рішень шляхом доповнення резолютивних частин рішення судів першої та апеляційної інстанцій попередженням відповідача про необхідність зміни ставлення до виконання своїх батьківських обов'язків, участі у вихованні сина, з покладенням на орган опіки та піклування обов'язку з контролю за виконанням ним батьківських обов'язків. 
Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бая Сергія Едуардовича, задовольнити частково.
Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2026 року та постанову Сумського апеляційного суду від 24 березня 2026 року змінити шляхом доповнення їх резолютивних частин абзацом такого змісту:
«Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, участі у вихованні синаОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та покласти на Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації обов'язку з контролю за виконанням відповідачем батьківських обов'язків».
В іншій частині рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2026 року та постанову Сумського апеляційного суду від 24 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць 

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк