ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/3486/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Мачульського В.В.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави до Колодяжненської сільської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

Керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області (далі – керівник КОП, позивач) в інтересах держави звернувся в суд з позовом до Колодяжненської сільської ради (далі – Колодяжненська СР, відповідач) в якому заявлені наступні позовні вимоги:
1) Визнати протиправною бездіяльність Колодяжненської сільської ради, яка полягає у невжитті заходів із формування земельної ділянки по вул. Луцькій, 1-А, с. Воля-Любитівська, Ковельський район, на якій знаходиться пам`ятка архітектури місцевого значення «Будівля поштової станції ХІХ століття», як об`єкта цивільного права, не здійсненні державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та державної реєстрації прав на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
2) Зобов`язати Колодяжненську сільську раду вчинити дії, спрямовані на формування земельної ділянки по вул. Луцькій, 1-А, с. Воля Любитівська, Ковельський район, на якій знаходиться пам`ятка архітектури місцевого значення «Будівля поштової станції ХІХ століття», як об`єкта цивільного права із цільовим призначенням - землі історико-культурного призначення, в тому числі шляхом державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та державної реєстрації прав на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на території с. Воля-Любитівська Ковельського району по вул. Луцькій, 1-А на земельній ділянці комунальної форми власності знаходиться пам`ятка архітектури місцевого значення - «Будівля поштової станції ХІХ століття», охоронний номер 2292-Вл.
Зазначена пам`ятка архітектури місцевого значення занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України відповідно до наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 19.04.2024 №295. 
Відповідно до паспорту об`єкта культурної спадщини «Будівля поштової станції ХІХ століття» має площу забудови 157,2 кв.м та відповідає критеріям, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1760 для пам`яток місцевого значення, а саме: відповідає критерію автентичності, має вплив на розвиток культури, архітектури, містобудування та мистецтва регіону, а також пов`язана з історією населеного пункту. 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно пам`ятка архітектури «Будівля поштової станції ХІХ століття» перебуває у комунальній власності Колодяжненської територіальної громади. 
Однак, земельна ділянка, на якій знаходиться вказана пам`ятка архітектури, не сформована як об`єкт цивільних прав, кадастровий номер не присвоєний. При цьому вказана земельна ділянка належить до комунальної власності Колодяжненської сільської ради та її використання має здійснюватися у суворій відповідності з вимогами чинного земельного законодавства. Натомість правовстановлюючі документи на земельну ділянку, площею 157,2 кв м, на якій знаходиться пам`ятка архітектури місцевого значення «Будівля поштової станції ХІХ століття», з віднесенням її до земель історико-культурного призначення відсутні, що є прямим порушенням вимог чинного законодавства. Наявність правовстановлюючих документів на земельну ділянку на якій розташована пам`ятка архітектури місцевого значення, з віднесенням її до земель історико-культурного призначення, дозволить привести її у відповідність до вимог чинного законодавства та унеможливити зловживання щодо її розпорядження. 
З огляду на вказане прокурор просить позов задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 27.03.2026 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику сторін.
Відповідач отримавши ухвалу суду від 27.03.2026 правом подачі відзиву на позов не скористався.
Згідно із частиною шостою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відтак справу вирішено на підставі наявних у ній матеріалів..
Враховуючи вимоги КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. 
Судом встановлено, що на території с. Воля-Любитівська Ковельського району по вул. Луцькій, 1-А на земельній ділянці комунальної форми власності знаходиться пам`ятка архітектури місцевого значення - «Будівля поштової станції ХІХ століття», охоронний номер 2292-Вл.
Дана пам`ятка архітектури занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України відповідно до наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 19.04.2024 №295. 
Відповідно до паспорту об`єкта культурної спадщини «Будівля поштової станції ХІХ століття» має площу забудови 157,2 кв.м та відповідає критеріям, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1760 для пам`яток місцевого значення, а саме: відповідає критерію автентичності, має вплив на розвиток культури, архітектури, містобудування та мистецтва регіону, а також пов`язана з історією населеного пункту. 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно пам`ятка архітектури «Будівля поштової станції ХІХ століття» перебуває у комунальній власності Колодяжненської територіальної громади. 
Відповідно інформації, наданої Колодяжненською сільською радою (лист від 14.08.2025) та Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області (лист від 11.03.2026), земельна ділянка, на якій знаходиться вказана пам`ятка архітектури, не сформована як об`єкт цивільних прав, кадастровий номер не присвоєний. 
Натомість правовстановлюючі документи на земельну ділянку, площею 157,2 кв м, на якій знаходиться пам`ятка архітектури місцевого значення «Будівля поштової станції ХІХ століття», з віднесенням її до земель історико-культурного призначення відсутні.
Наявність правовстановлюючих документів на земельну ділянку на якій розташована пам`ятка архітектури місцевого значення, з віднесенням її до земель історико-культурного призначення, дозволить привести її у відповідність до вимог чинного законодавства та унеможливити зловживання щодо її розпорядження, а також дозволить наповнити місцевий бюджет платою фактичного користувача земельної ділянки орендною платою. 
Разом з цим, зволікання органу місцевого самоврядування щодо формування земельної ділянки комунальної власності у Державному земельному кадастрі, як об`єкту речових прав, з віднесенням її до категорії земель історико-культурного призначення та відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку на якій розміщена пам`ятка архітектури місцевого значення, створює передумови зловживань щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою, ризики збереження та схоронності пам`ятки архітектури, що може призвести до негативних наслідків та завдати шкоди інтересам держави. 
З огляду на викладене, керівник КОП, реалізуючи надані законом повноваження щодо захисту державних інтересів, звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеним у позові, суд зазначає таке.
Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Право на звернення прокурора або його заступника до суду в інтересах держави передбачене статтями 2, 23 Закону України від 14.10.2014 №1697-VІІ «Про прокуратуру» (далі – Закон №1697-VІІ) та статтею 53 КАС України.
Згідно з абзацом першим частини третьої статті 23 Закону №1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
Як визначено частинами четвертою, п`ятою статті 53 КАС України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Таким чином, прокуратурою самостійно визначено, що у даному випадку наявне порушення інтересів держави та необхідність їх захисту полягає у наступному. 
Відповідно до ст. 1 Земельного Кодексу України (далі – ЗК України), земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, порушувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Державний інтерес знаходить свій вияв у підтримці такого стану суспільних відносин, який би повною мірою відповідав конституційним засадам правового регулювання та забезпечував баланс інтересів усіх членів суспільства в їх взаємовідносинах між собою та державою.
Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що землі комунальної власності є матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування.
Відповідно до частини 8 вказаної статті, право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів.
Відповідно до статті 69 Бюджетного кодексу України до доходів загального фонду місцевих бюджетів, що не враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належать плата за землю, що зараховується до бюджетів місцевого самоврядування.
Відповідно до частини 1 статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. 
Згідно із частиною 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України), а згідно із статтею 126 цього Кодексу право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Таким чином, враховуючи вищезазначені норми законодавства та факт перебування в тому числі пам`ятки архітектури місцевого значення та використання земельною ділянки під нею тривалий час без правовстановлюючих документів, Колодяжненська СР рада лише після формування земельної ділянки та проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку матиме право вимагати внесення плати за її використання. 
Предметом цього позову є протиправна бездіяльність відповдіача, що полягає у порушенні вимог чинного законодавства, яким врегульовано порядок використання земель історико-культурного призначення, що становить загрозу для охорони земель як національного багатства. 
Разом з тим, зволікання Колодяжненської СР щодо вирішення питання про формування земельної ділянки як об`єкту цивільних прав призводить до ненадходження до місцевого бюджету коштів за її використання, відтак територіальна громада, відповідно, позбавлена можливості використовувати їх на передбачені законом цілі. 
Таким чином, бездіяльність відповідача, яка виразилась у невиконанні вимог земельного законодавства, створює передумови для зловживань щодо розпорядження земельною ділянкою, ризики для забезпечення схоронності пам`ятки архітектури місцевого значення, призводить до недоотримання територіальною громадою коштів за використання цієї земельної ділянки без правовстановлюючих документів, що може призвести до негативних наслідків та порушення прав Колодяжненської територіальної громади. 
Відповідно до інформації Колодяжненської СР від 14.08.2025 на даний час земельна ділянка використовується без правовстановлюючих документів, що в свою чергу призводить до матеріальних збитків територіальної громади. 
Підставами для представництва інтересів держави прокурором є загроза порушень інтересів держави, яка виражається у невжитті Колодяжненською СР заходів, спрямованих на оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій розташована пам`ятка архітектури місцевого значення «Будівля поштової станції ХІХ століття», яка відповідно до облікової документації має площу 157,2 кв м, що є порушенням вимог Закону України «Про культуру», Земельного кодексу України, а також створює передумови для неправомірного розпорядження відповідною земельною ділянкою, формує ризики для забезпечення схоронності пам`ятки архітектури. 
Суд зауважує, що інтереси держави у даному випадку полягають у необхідності неухильного та ефективного виконання органами місцевого самоврядування та їх посадовими особами, законодавчих обов`язків щодо створення належних та безпечних умов для культурного розвитку жителів громади. 
Рівень реалізації посадовими особами наданих повноважень має забезпечувати досягнення законодавчої мети у вигляді створення та підтримання таких умов культурного розвитку, що виключають будь-яку шкоду або загрозу порушення прав жителів громади на культурне самовираження та можливість будь-яких зловживань щодо розпорядження будівлями, спорудами та земельними ділянками закладів культури. 
З матеріалів справи вбачається, що Колодяжненська СР наділена повноваженнями щодо управління культурно-освітніми закладами та організації їх матеріального забезпечення, розпорядження майном та земельними ділянками комунальної власності. Однак, зважаючи на допущену бездіяльність у цій сфері, позивачем у справі бути не може.
За вказаних обставин, захист інтересів держави у даних спірних правовідносинах, відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», має здійснювати прокурор. 
На думку суду, у позовній заяві прокурор обґрунтував, в чому полягає порушення інтересів держави та необхідність їх захисту. Звернення прокурора до суду спрямовано на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про оформлення права власності на земельну ділянку пам`ятки архітектури місцевого значення «Будівля поштової станції ХІХ століття».
Щодо обставин справи суд зазначає, що відповідно до статті 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури. 
Статтею 54 Конституції України громадянам гарантується свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, захист інтелектуальної власності, їхніх авторських прав, моральних і матеріальних інтересів, що виникають у зв`язку з різними видами інтелектуальної діяльності (частина перша цієї статті). 
Частинами четвертою та п`ятою наведеної норми Основного Закону України встановлено, що культурна спадщина охороняється законом; держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність. Конституція України також закріплює за кожним обов`язок не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки (стаття 66). 
Одним з пріоритетних напрямів державної культурної політики України є збереження архітектурно-мистецької спадщини минулого як засобу духовно-естетичного виховання і розвитку національної самосвідомості, що сприяє національно-культурному відродженню. Сьогодні усе більше зростає потреба у популяризації національних художніх і духовних цінностей з огляду на виклики та реалії, у яких нині перебуває держава. 
Згідно з ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. 
Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України). 
Статтею 19 ЗК України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі історико-культурного призначення. 
Згідно із частиною першою статті 53 ЗК України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. Місцеві ради здійснюють права суб`єкта комунальної власності від імені та в інтересах територіальних громад (ч. 5 ст. 16 Закону).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини»: - об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; - пам`ятка культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; - історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку.
Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулюються Законом України «Про охорону культурної спадщини». Однією із особливостей земель історико-культурного призначення є наявність обов`язкової процедури державної реєстрації об`єктів культурної спадщини, який здійснюється відповідно до статтею 13-15 Закону України «Про охорону культурної спадщини». 
В силу частини першої статті 54 Земельного кодексу України землі історико-культурної спадщини можуть знаходитися в державній, комунальній і приватній власності. 
Згідно зі статтею 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару. 
Межі та режими використання зон охорони пам`яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються відповідним органом охорони культурної спадщини. Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.
На охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини. 
Загальна компетенція міських рад визначена статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно із якою міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. 
Згідно із пунктом 34 частини першої цієї статті виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. 
За приписами статті 12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад. 
Частиною першою статті 20 ЗК України передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. 
Згідно зі статтею 20 ЗК України категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту.
Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок, видів функціонального призначення територій та співвідношення між ними, а також правила його застосування з визначенням категорій земель та видів цільового призначення земельних ділянок, які можуть встановлюватися в межах відповідної функціональної зони, затверджуються Кабінетом Міністрів України. Зазначені класифікатор та правила використовуються для ведення Державного земельного кадастру і містобудівного кадастру. 
За класифікатором видів цільового призначення земельних ділянок землі історико- культурного призначення (08) поділяються на: для забезпечення охорони об`єктів культурної спадщини (08.01), для розміщення та обслуговування музейних закладів (08.02), для іншого історико-культурного призначення (08.03). 
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» передбачено, що під час формування земельної ділянки визначення її виду цільового призначення здійснюється розробником документації із землеустрою та містобудівної документації (детального плану території та/або його планувальних рішень у складі комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади) згідно з рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення відповідної документації, наданим відповідно до повноважень, визначених ст. 122 Земельного кодексу України. 
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом та погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. 
Статтею 19 Закону України «Про землеустрій» визначено повноваження, зокрема, міських рад у сфері землеустрою на території міст, до яких належать: організація і здійснення землеустрою; здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою; координація здійснення землеустрою та контролю за використанням і охороною земель комунальної власності; вирішення інших питань у сфері землеустрою відповідно до закону. 
Згідно із статтею 2 Закону України «Про землеустрій» землеустрій забезпечує встановлення і закріплення на місцевості, зокрема, меж територій історико-культурного призначення. 
Відповідно до статті 181 ЗК України землеустрій - це сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональної організації території адміністративно-територіальних одиниць, суб`єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил. 
Статтею 184 ЗК України встановлено, що землеустрій передбачає: а) встановлення (відновлення) на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, землеволодінь і землекористувань; б) розробку загальнодержавної і регіональних програм використання та охорони земель; в) складання схем землеустрою, розроблення техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель відповідних адміністративно-територіальних одиниць; г) обґрунтування встановлення меж територій з особливими природоохоронними, рекреаційними і заповідними режимами; д) складання проектів відведення земельних ділянок; е) встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок; ж) складання проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозмін, упорядкування угідь, а також розроблення заходів щодо охорони земель; з) розроблення іншої землевпорядної документації, пов`язаної з використанням та охороною земель; і) проведення топографо-геодезичних, картографічних, ґрунтових, геоботанічних та інших обстежень і розвідувань земель. 
Згідно зі статтею 185 ЗК України землеустрій здійснюється суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, за рахунок коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим і місцевих бюджетів, а також коштів громадян та юридичних осіб. 
Отже, саме до компетенції Колодяжненської СР відносяться винесення меж земельної ділянки під пам`яткою архітектури місцевого значення, закріплення їх в натурі (на місцевості) та віднесення земель в цих межах до земель історико-культурного призначення.
Водночас невиконання відповідачем цих дій (повноважень) тягне за собою порушення порядку використання та охорони земель історико-культурного призначення та порушує права позивача, як користувача цієї земельної ділянки, оскільки її збереження необхідне для здійснення культурно-просвітницької діяльності позивача. 
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 19.03.2021 у справі №813/716/16. 
Діяльність щодо встановлення меж земель історико-культурного призначення пов`язана з належним виконанням органами місцевого самоврядування своїх повноважень у сфері охорони земель історико-культурного призначення. 
Зокрема, згідно зі статтею 187 ЗК України контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України. 
Статтею 188 ЗК України передбачено, що державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.
Державний контроль за використанням та охороною земель в обсязі, визначеному законом, також здійснюється виконавчими органами сільських, селищних, міських рад.
Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад набувають установлених законом повноважень із здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у разі прийняття відповідною радою рішення про здійснення такого контролю. 
Самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами (стаття 189 ЗК України, стаття 20 Закону України «Про охорону земель»). 
Пунктом «а» частини першої статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» також передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать такі власні (самоврядні) повноваження, зокрема: підготовка і подання на затвердження ради проектів місцевих програм охорони довкілля, участь у підготовці загальнодержавних і регіональних програм охорони довкілля; підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо прийняття рішень про організацію територій і об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та інших територій, що підлягають особливій охороні; внесення пропозицій до відповідних державних органів про оголошення природних та інших об`єктів, що мають екологічну, історичну, культурну або наукову цінність, пам`ятками природи, історії або культури, які охороняються законом, підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо прийняття рішень про оголошення в місцях масового розмноження та вирощування потомства дикими тваринами «сезону тиші» з обмеженням господарської діяльності та добуванням об`єктів тваринного світу. 
Зі змісту наведених правових норм вбачається, що заходи щодо забезпечення раціонального використання та охорони земель, зокрема, земель історико-культурного призначення, розроблення проєктів землеустрою щодо виділення меж відповідних земель в натурі із земель комунальної власності, а також здійснення інших дій щодо розроблення землевпорядної, містобудівної документації, необхідної для зміни цільового призначення земель, на яких розташовано об`єкт культурної спадщини, покладається на органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи. 
Водночас, Колодяжненською СР не прийнято жодного рішення щодо віднесення земель, на яких розміщується об`єкт культурної спадщини «Будівля поштової станції ХІХ століття», до земель історико-культурного призначення, не ведеться робота із виготовлення документації із землеустрою на земельну ділянку під об`єктом культурної спадщини, у т.ч. щодо винесення в натурі меж земельної ділянки, хоча за змістом вищезазначених норм саме на відповідача покладається обов`язок забезпечення та організації проведення цих робіт. 
Так, відповідно до Інформації із Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, відомості щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку за адресою: вул. Луцькій, 1-А, с. Воля Любитівська, Ковельський район, на якій знаходиться пам`ятка архітектури місцевого значення, а саме «Будівля поштової станції ХІХ століття» відсутні. 
Аналогічна інформація також підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 11.03.2026 №10-3-0.32-1139/2-26. 
Зважаючи на імперативність вимог частини першої статті 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», спірна земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення за фактом знаходження на ній споруди (будівлі), яка є пам`яткою архітектури чи іншим об`єктом культурної спадщини. 
Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31.09.2019 у справі №813/4701/16, від 19.03.2021 у справі № 813/716/16. 
З огляду на вищезазначене, земельна ділянка, на якій розташована пам`ятка архітектури місцевого значення «Будівля поштової станції ХІХ століття», що знаходиться за адресою: вул. Луцькій, 1-А, с. Воля Любитівська, Ковельський район, у силу закону віднесена до земель історико-культурного призначення. 
Відповідно до ст. 9 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
За приписами ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним із принципів місцевого самоврядування є законність. 
Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. 
Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту можуть бути в тому числі визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. 
Згідно ч. 2 та ч. 3 вказаної статті визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
До суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право. Усунення виявлених порушень вимог законодавства можливе шляхом фінансування за рахунок коштів місцевого бюджету заходів, направлених на оформлення належних правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій розташована пам`ятка архітектури місцевого значення «Будівля поштової станції ХІХ століття», яка займає відповідно до облікової документації площу 157,2 кв м. 
Проте, відповідачем упродовж тривалого часу не здійснено належних та достатніх дій і заходів з оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку історико-культурного призначення на якій знаходиться пам`ятка архітектури місцевого значення, чим допущено протиправну бездіяльність. 
Відсутність правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, на якій розташована вищевказана пам`ятка архітектури, створює передумови зловживань щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою, ризики збереження та схоронності пам`ятки, що можуть призвести до негативних наслідків та порушення прав жителів Ковельської територіальної громади.
З огляду на зазначене та враховуючи, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження вжиття ним заходів, спрямованих на належне оформлення правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку історико-культурного призначення, а тому позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невжиття заходів до державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку історико-культурного призначення, на якій пам`ятка архітектури місцевого значення «Будівля поштової станції ХІХ століття», яка відповідно до облікової документації займає площу 157,2 кв м, зобов`язання вжити таких заходів – є обґрунтованими, правильними, ефективними та підлягають вирішенню судом.
З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та враховуючи також, що у позовній заяві прокурор обґрунтував, в чому полягає порушення інтересів держави та необхідність їх судового захисту, то поданий в інтересах держави позов належить задовольнити.
Щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як слідує з матеріалів справи при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 2 662,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №466 від 10.03.2026.
При цьому у відповідності до частини 2 статті 139 КАС України, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Оскільки під час розгляду даної справи свідки судом не залучались та судові експертизи не призначались, суд вважає за необхідне зазначити, що судові витрати, понесені позивачем, з відповідача не стягуються.
Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області (45000, Волинська область, місто Ковель, вулиця Шевченка, будинок 7, ЄДРПОУ/Умовний 0290991523) в інтересах держави до Колодяжненської сільської ради (45061, Волинська область, Ковельсьакий район, село Колодяжне, вулиця Лесі Українки, будинок 20, ЄДРПОУ 04333974) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Колодяжненської сільської ради, яка полягає у невжитті заходів із формування земельної ділянки по вул. Луцькій, 1-А, с. Воля-Любитівська, Ковельський район, на якій знаходиться пам`ятка архітектури місцевого значення «Будівля поштової станції ХІХ століття», як об`єкта цивільного права, не здійсненні державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та державної реєстрації прав на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Зобов`язати Колодяжненську сільську раду вчинити дії, спрямовані на формування земельної ділянки по вул. Луцькій, 1-А, с. Воля Любитівська, Ковельський район, на якій знаходиться пам`ятка архітектури місцевого значення «Будівля поштової станції ХІХ століття», як об`єкта цивільного права із цільовим призначенням - землі історико-культурного призначення, в тому числі шляхом державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та державної реєстрації прав на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий
Суддя В.В. Мачульський