ПОСТАНОВА 
іменем України

04 червня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 394/146/26
провадження № 22-ц/4809/1083/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Карпенка О.Л.,

учасники справи: 
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансової компанії «Кредит-Капітал»,
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ткаченко Борис Романович, на ухвалу Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 31 березня 2026 року у складі судді Краснопольської Л.П.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі по тексту - ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулосяв суд з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 25 лютого 2026 року відкрито провадження у справі.
У березні 2026 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву до ТОВ «ФК «Кредит капітал», Товариства з обмеженою відповідальністю «Займер» (далі по тексту - ТОВ «Займер») про встановлення факту невиконання обов`язку кредитора.
Ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 31 березня 2026 року у прийняті зустрічної позовної заяви відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ткаченко Борис Романович, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм процесуального права, просила вказану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. 
Відповідно до вимог ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п.6 ч.1 ст.353 ЦПК України).
У зв`язку з розглядом справи за відсутності її учасників, відповідно до ч.13 ст.7, ч.2 ст.247 ЦПК України судове засідання не проводиться і фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Крім того, згідно з ч.ч.4, 5 ст.268 та ст.383 ЦПК України постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню, виходячи з такого.
У лютому 2026 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулосяв суд з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту від 27.09.2019 № 82838 у загальному розмірі 19200 грн (т.1 а.с.1-11).
Ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 25 лютого 2026 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.53).
У березні 2026 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву до ТОВ «ФК «Кредит капітал», ТОВ «Займер» про встановлення факту невиконання обов`язку кредитора. В обґрунтування позову вказала, що для виникнення обов`язку повернення боргу слід довести факт передачі коштів. Укладений між сторонами кредитний договір передбачає безготівкове перерахування коштів, що є обов`язком первісного кредитора. Проте, з огляду на письмові докази по справі, ТОВ «Займер» не здійснило перерахування коштів на банківську картку відповідача за первісним позовом. Відповідно виписка по рахунку, надана Монобанком, емітентом АТ «Універсал банк», не є первинним документом і не може бути взятий судом до уваги. Посилаючись на зазначені обставини просила суд встановити факт невиконання ТОВ «Займер» обов`язку видачі коштів за договором про надання фінансового кредиту від 27.09.2019 № 82838  (т.1 а.с.106-119).
Ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 31 березня 2026 року у прийняті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено (т.1 а.с.53).
Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що зустрічний позов не є взаємопов`язаним з первісним позовом, спільний їх розгляд є недоцільним в одному проваджені, оскільки обидва позови подано з різних правовідносин, а саме кредитних та захисту прав споживачів.
Колегія суду не погоджується з таким висновком суду виходячи з такого. 
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч.1 ст.49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.
Відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом (п.3 ч.2 ст.49 ЦПК України).
Відповідно до ст.193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. У випадку подання зустрічного позову у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд постановляє ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 522/9011/19 (провадження № 61-6642св21) зазначено, що прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним. При цьому вищевказаною нормою процесуального закону визначено дві альтернативні ознаки зустрічного позову: або взаємопов`язаність первісного та зустрічного позовів, що зумовлює їх спільний розгляд, зокрема, коли обидва позови виникають з одних правовідносин; або їх взаємовиключність, коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Зустрічний позов, який прийнятий судом для спільного провадження з первісним позовом, повинен знайти вирішення у виді загального рішення, яке має містити відповідь на обидві заявлені вимоги (як позивача, так і відповідача). Задоволення зустрічного позову спричиняє відмову у задоволенні первісного позову, однак не виключає можливості як задоволення обох вимог, так і однієї повністю, а іншої частково.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2023 року в справі №459/1490/21 (провадження №61-12807 св 22) вказано, що відповідно до частин першої, другої та третьої статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. Отже, прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним.
Аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.
За своєю сутністю зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог виключає задоволення вимог позивача.
Умовами пред`явлення зустрічного позову є: взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним, що виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин; доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів, оскільки це дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити фактичні взаємовідносини сторін, виключити ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.
Отже, зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог унеможливлює задоволення вимог позивача. Зустрічний позов має бути пред`явлений лише до первісного позивача (або одного зі співпозивачів). Умовою пред`явлення зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним; взаємопов`язаність позовів виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин.
Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №200/22329/14-ц (провадження №14-483 цс 19).
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимоги зустрічного позову у цій справі не є взаємопов`язаним з первісним позовом,і первісний і зустрічний позови подано з різних правовідносин, а саме кредитних та захисту прав споживачі, вважає його помилковим та таким, суперечить, зокрема, і правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 16 жовтня 2023 року у справі № 449/1010/22, у якій чітко зазначено, що пов`язаність первісного і зустрічного позовів характеризується наявністю спільних обставин, підстав виникнення, а спільний розгляд таких вимог дозволить суду повно та всебічно дослідити обставини справи порушень обох сторін у межах одного процесу.
Оскільки і вимоги банку про стягнення боргу, і вимоги відповідача щодо невиконання банком умов договору виникають з одного і того самого правочину (кредитного договору), що свідчить про те, що такі вимоги є безумовно взаємопов`язаними за матеріально-правовою ознакою. Так, зі змісту поданої зустрічної позовної заяви убачається, що  ОСОБА_1 просить суд встановити факт невиконання банком обов`язку видачі кредитних коштів саме за кредитним договором, укладеним із позивачем.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересу у спосіб, визначений законом або договором.
Позов (у тому числі й зустрічний) є формою реалізації матеріально-правової вимоги одного суб`єкта правовідносин до іншого, яка спрямована на захист права шляхом визнання правочину недійсним, припинення правовідношення, стягнення збитків тощо. 
Так, у спорах про стягнення заборгованості тягар доказування факту видачі коштів повністю покладається на позивача (банк). Тобто, встановлення факту надання чи ненадання банком кредиту є предметом доказування під час розгляду первісного позову банку. 
При цьому, колегія суддів зауважує, що обставини того, що обраний відповідачем спосіб захисту права (встановлення факту видачі коштів) може бути фактично запереченням проти позову, а не самостійною вимогою, також не можуть бути підставою для відмови у прийнятті зустрічного позову на стадії його пред`явлення. Питання щодо належності чи неналежності обраного позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) способу захисту своїх прав, обґрунтованості вимог та достатності доказів є предметом розгляду справи по суті, а не предметом оцінки суду на стадії вирішення питання про його прийняття.
Згідно з принципами диспозитивності та змагальності цивільного процесу, а також відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, суд сприяє учаснику справи в реалізації його прав та забезпечує всебічний розгляд спору.
На думку апеляційного суду, виходячи із завдань цивільного судочинства, у разі виявлення судом недоліків у формуванні предмету позову чи обранні способу захисту, місцевий суд мав процесуальний обов`язок роз`яснити позивачу за зустрічним позовом його право на зміну, уточнення або доповнення позовних вимог (шляхом трансформації їх у належний спосіб захисту, до прикладу, визнання договору неукладеним/недійсним, звільнення від зобов`язань). Таке роз`яснення здійснюється в межах підготовчого засідання, а не шляхом безальтернативної відмови у прийнятті зустрічної позовної заяви. Крім того, суд першої інстанції мав би з`ясувати чи не є зустрічна позовна заява відповідача фактично запереченням проти позовних вимог (доведення безгрошовості договору про надання фінансового кредиту) і лише у такому випадку мав би відмовити у його прийнятті.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відмовляючи у прийнятті зустрічного позову з мотивів оцінки суті самої вимоги суд першої інстанції передчасно вдався до аналізу матеріально-правових підстав позову та дійшов до помилкового висновку про різні правовідносини у первісному та зустрічному позовах, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Відповідно до ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали. 
З урахуванням викладеного вище апеляційний суд дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушення норм процесуального права, а тому вона підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 374, 379, 381, 382, 389, 390 ЦПК України

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ткаченко Борис Романович, задовольнити.
Ухвалу Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 31 березня 2026 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції..
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя  О.І. Чельник

Судді   C.М. Єгорова

О.Л. Карпенко