ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 червня 2026 року 	Справа № 280/3824/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садового І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )
до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )
про стягнення середнього заробітку, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
24.04.2026 до Запорізького окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:
- в процесі підготовки справи до розгляду витребувати у відповідача розрахунок середньоденного заробітку (грошового забезпечення) позивача, розрахованого відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження порядку обчислення середнього заробітної плати»;
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 302 039,92 грн за період з 04.03.2025 по 30.03.2026;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати щомісячного грошового забезпечення за період з жовтня 2021 року по травень 2023 року та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, виплачених 31.03.2026 на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.08.2025 у справі № 280/4529/25;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з жовтня 2021 року по травень 2023 року та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, нараховану на суму заборгованості за кожен календарний місяць окремо, починаючи з місяця виникнення права на такий дохід по день фактичної виплати заборгованості - 31.03.2026 включно, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 № 159.
Ухвалою суду від 27.04.2026 відкрито провадження у справі №280/3824/26, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в порядку письмового провадження). Крім того, вказаною ухвалою було витребувано від Військової частини НОМЕР_2 розрахунок середньоденного заробітку (грошового забезпечення) позивача, розрахованого відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження порядку обчислення середнього заробітної плати».
У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Обґрунтування позовних вимог викладено в позовній заяві (вх.№22236 від 24.04.2026). Зокрема зазначено, що позивач з 16.07.2021 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_4 . Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №59 від 03.03.2025 позивача з 03.03.2025 було виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку зі звільненням. Оскільки на день звільнення з військової служби відповідачем не було здійснено повного розрахунку та виплати усіх належних сум, позивач звернувся до суду. На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.08.2025 у справі №280/4529/25 відповідачем було проведено перерахунок грошового забезпечення та 31.03.2026 на рахунок позивача перераховано заборгованість у сумі 113 230,87 грн. Враховуючи, що при звільненні відповідачем не було проведено повного розрахунку та не виплачено позивачу всі належні позивачу суми, останній з посиланням на норми статей 116, 117 Кодексу законів про працю України зазначає про наявність у відповідача обов`язку виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в загальній сумі 302 039,92 грн. Додатково вказано, що відповідачем в порушення Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159) не виплачено на користь позивача компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. З наведених підстав представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог викладені у відзиві на позовну заяву (вх.№23746 від 01.05.2026). Зокрема зазначено, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 та підпорядкованих їй підрозділах, де отримував грошове забезпечення у визначеному чинним законодавством розмірі. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.03.2025 №59 позивача було виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Водночас вказано, що станом на момент видання вказаного наказу позивач погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків, не заперечував проти розмірів основних та додаткових виплат, які отримував за час служби, а також проти самого факту виключення його зі списків особового складу, про що свідчить його ознайомлення з витягом з наказу 03.03.2025. При цьому, на виконання судового рішення грошові кошти позивачу було виплачено 31.03.2026. Зауважено, що оскільки остаточний розрахунок проведено в березні 2026 року, тобто, після набрання чинності змінами до статті 117 КЗпП України, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи зазначеної статті в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022. Відтак, тривалість виплати середнього заробітку обмежена законом і позивач може мати право на його отримання не більш як за шість місяців. Стосовно вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідач наголошує, що позивач до військової частини НОМЕР_2 із відповідною заявою в порядку Закону №2050-ІІІ та Порядку №159 не звертався. Оскільки військова частина у такій виплаті не відмовляла, право позивача в цій частині не було порушено суб`єктом владних повноважень, а тому звернення до суду з вказаною позовною вимогою є передчасним. З огляду на вищенаведене у сукупності представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 з 16.07.2021 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується записами військового квитка серії НОМЕР_4 (а.с.9).
Згідно з витягом із наказу (по стройовій частині) № 59 від 03.03.2025, молодшого сержанта ОСОБА_1 , старшого оператора радіолокаційної станції НОМЕР_5 окремого радіолокаційного взводу військової частини НОМЕР_6 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 28.02.2025 №10-РС з військової служби у запас за підпунктом "г" пункту третього частини п`ятої та пункту третього частини дванадцятої (через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - військовослужбовці, які є усиновлювачами, на утриманні яких перебуває (перебувають) дитина (діти), яка (які) до моменту усиновлення була (були) дитиною-сиротою (дітьми-сиротами) або дитиною (дітьми), позбавленою (позбавленими) батьківського піклування, віком до 18 років, опікунами, піклувальниками, прийомними батьками, батьками-вихователями, патронатними вихователями, на утриманні яких перебуває дитина-сирота (діти-сироти) або дитина (діти), позбавлена (позбавлені) батьківського піклування, віком до 18 років) статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 03.03.2025 виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10).
Зазначеним наказом, зокрема, встановлено: «Щорічна основна відпустка за 2022 не надавалась; щорічну основну відпустку за 2023 рік використав повністю (30 діб); щорічну основну відпустку за 2024 рік використав повністю (30 діб); щорічна основна відпустка за 2025 не надавалась.
Відповідно до статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" виплатити грошову компенсацію за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, за 5 діб - за 2025 рік.
Згідно вимог наказу МО України від 07.06.2018 №260 зі змінами згідно наказу МО України від 25.01.2023 №44 та окремого доручення МО України від 09.01.2025 №156/уд за період з 01 лютого по 03 березня 2025 року виплатити:
премію в повному обсязі - 513% від посадового окладу (ТР-6);
надбавку за особливості проходження служби згідно рішення - 65% посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років;
грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік у розмірі - 22 603,05 грн.
Вислуга років в Збройних Силах на 03.03.2025 складає 3 (три) повних календарних роки (у ЗС із 03.06.2021).
Відповідно до матеріалів справи у спірний період позивачу виплачувалося грошове забезпечення із застосуванням для розрахунку посадового окладу прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2018 року - 1762 грн.»
Зазначені обставини встановлені рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19.08.2025 у справі 280/4529/25, яким частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 (а.с.14 зворотній бік-21), а саме:
- визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо проведення розрахунку та виплати грошового забезпечення та інших додаткових виплат (у тому числі грошової допомоги для оздоровлення за 2021-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021-2023 роки) без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року №1082-IХ, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року №1928-IХ Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" військовослужбовцю ОСОБА_1 у період з 01.10.2021 по 19.05.2023.
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення (щомісячних основних видів грошового забезпечення, у тому числі надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія у тому числі грошової допомоги для оздоровлення за 2021-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021-2023 роки) з обчисленням посадового окладу та окладу за військовим званням із урахуванням раніше виплачених сум із врахуванням (застосуванням) розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом про державний бюджет на 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт, встановлений для посади ОСОБА_1 , згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб» за період з 01.10.2021 по 19.05.2023.
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), що полягала у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2025 рік тривалістю 14 календарних днів як учаснику бойових дій.
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 2025 рік тривалістю 14 календарних днів, як учаснику бойових дій.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
З даних Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.11.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.08.2025 в адміністративній справі №280/4529/25 - залишено без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.08.2025 в адміністративній справі №280/4529/25 - без змін.
Суд зазначає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 78 КАС України).
На виконання зазначеного судового рішення відповідач здійснив нарахування грошового забезпечення, яке було виплачене 31.03.2026 на рахунок ОСОБА_1 в сумі 113 230,87 грн, що підтверджується банківською випискою від 31.03.2026 (а.с.24).
Вважаючи, що відповідачем було порушено строки проведення розрахунку при звільненні, а також протиправно ненараховано та невиплачено компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відтак суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до положень статей 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII).
Однак Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати військовослужбовцям середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 116-117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, сформованій у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.
Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, немає на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 чинного із 19.07.2022, який діяв на момент звільнення позивача зі служби та виплати йому недоотриманих сум грошового забезпечення).
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Як вже зазначалося, основною метою покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Судом встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №59 від 03.03.2025 позивача з 03.03.2025 виключено зі списків особового складу, як такого, що звільнено з військової служби у запаc (а.с.10).
Однак повний розрахунок при звільненні відповідачем проведено лише 31.03.2026 шляхом зарахування на картковий рахунок позивача недоплаченого грошового забезпечення у розмірі 113 230,87 грн (а.с.24). 
Отже, станом на день звільнення позивача відповідач не провів з ним розрахунок у повному обсязі. 
Тобто період затримки розрахунку при звільненні позивача зі служби у Військовій частині НОМЕР_2 обліковується з 04.03.2025 (перший день після звільнення) по 30.03.2026 (день, що передує дню остаточного розрахунку) та становить 392 календарних дні.
Згідно з наданою відповідачем на вимогу суду довідкою-розрахунком середньоденного грошового забезпечення від 28.04.2026 №225/56/267/1фс, середньоденний заробіток позивача на момент звільнення становив 770,52 грн (а.с.42 зворотній бік).
Відтак, за період з 04.03.2025 по 30.03.2026 за 392 календарних днів середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 302 043,84 грн (770,52 грн х 392 календарних днів).
Водночас при вирішенні справи суд враховує постанову Верховного Суду від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, у якій наголошено на тому, що з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ, а відтак час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, становить шість місяців та не може бути зменшений.
Таким чином, виходячи з нової редакції статті 117 КЗпП України, яка була чинна як на момент виключення позивача з особового складу військової частини так і на момент проведення з позивачем остаточного розрахунку слідує період затримки розрахунку при звільненні має бути обмежений шестимісячним строком, тобто охоплюватись періодом з 30.09.2025 по 30.03.2026, що складає 182 дні. 
Таким чином, оскільки середньоденний заробіток позивача становив 770,52 грн, розмір відшкодування за час затримку розрахунку при звільненні за період з 30.09.2025 по 30.03.2026 становить 140 234,64грн (770,52 грн х 182 календарних дні).
З огляду на викладене загальна сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.03.2025 по 30.03.2026, обчисленого з обмеженням шістьма місяцями з 30.09.2025 по 30.03.2026, становить 140 234,64грн.
Суд бере до уваги, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина друга статті 5 КАС України).
Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Крім того, суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи наведене, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача в даному випадку є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.03.2025 по 30.03.2026 та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, за період з 04.03.2025 по 30.03.2026 у розмірі 140 234,64грн.
Відтак в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Також слід зазначити, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обов`язком роботодавця та працівника є відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів і їх сплата. Тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податків та інших обов`язкових платежів, визначених законодавством.
Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а, яка в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом при прийняті даного рішення.
Щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати щомісячного грошового забезпечення, суд зазначає наступне.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати врегульовано Законом України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050-ІІІ).
Стаття 1 Закону № 2050-ІІІ передбачає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
За приписами статті 2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих доходів у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону № 2050-ІІІ).
З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ постановою Кабінету Міністрів України 21.02.2001 №159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).
Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
Згідно з абзацом 1 пункту 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).
Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 11.07.2017 № 21-2003а16, від 22.06.2018 у справі № 810/1092/17, від 13.01.2020 у справі № 803/203/17 та від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19.
Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 вказаного Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 11.07.2017 № 21-2003а16, від 22.06.2018 у справі № 810/1092/17 та від 13.01.2020 у справі № 803/203/17.
Враховуючи несвоєчасно виплачене позивачу грошове забезпечення у розмірі 113 230,87грн, яке було нараховане на підставі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.08.2025 у справі №280/4529/25, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням відповідачем строків їх нарахування та виплати.
Виплата вищевказаної суми на виконання судового рішення не спростовує порушення відповідачем строків виплати грошового забезпечення, яке належало позивачу під час проходження служби, а відтак не спростовує наявність права позивача на отримання компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та не звільняє відповідача від обов`язку здійснити нарахування та виплату таких сум.
За наведених обставин суд дійшов висновку про протиправність бездіяльності відповідача, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з жовтня 2021 року по травень 2023 року у розмірі 113 230,87грн.
Враховуючи встановлену судом протиправну бездіяльність відповідача, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з жовтня 2021 року по травень 2023 року, яке було нараховане на підставі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.08.2025 у справі №280/4529/25, обраховуючи суму компенсації за період затримки виплати із жовтня 2021 року по дату фактичної виплати грошового забезпечення. 
Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.
У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).
Згідно з приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.
Оскільки позивачем, в силу положень Закону України «Про судовий збір», судовий збір не сплачувався, то відповідно розподіл судових витрат в цій частині не проводиться.
Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-10, 14, 90, 143, 241-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про стягнення середнього заробітку, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.03.2025 по 30.03.2026.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 04.03.2025 по 30.03.2026 у розмірі 140 234,64грн (сто сорок тисяч двісті тридцять чотири гривні 64 копійки).
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з жовтня 2021 року по травень 2023 року у розмірі 113 230,87грн.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з жовтня 2021 року по травень 2023 року, яке було нараховане на підставі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.08.2025 у справі №280/4529/25, обраховуючи суму компенсації за період затримки виплати із жовтня 2021 року по дату фактичної виплати грошового забезпечення.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Рішення складено у повному обсязі та підписано 23.06.2026.

Суддя І.В.Садовий