ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
3 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 753/10678/22
провадження № 61-5079св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Карпенко С. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Калараша А. А., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - Дарницький відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),
заінтересована особа - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Боримською Іриною Олегівною, на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 1 грудня 2022 року, постановлену у складі судді Лужецької О. Р., та постанову Київського апеляційного суду від 1 березня 2023 року, ухвалену колегією 
у складі суддів Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог скарги
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Дарницький ВДВС), заінтересована особа - Акціонерне товариство Комерційний банк (далі - АТ КБ) «ПриватБанк».
В обґрунтування скарги вказували, що на виконанні у Дарницькому ВДВС перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 753/18437/13, виданого 28 березня 2016 року Дарницьким районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь 
АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 24 962,92 грн.
10 листопада 2016 року головний державний виконавець Дарницького ВДВС 
Проц В. С. виніс постанову про арешт майна боржника. 28 грудня 2016 року головний державний виконавець, керуючись пунктом 2 частини першої 
статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Арешт майна боржника після повернення виконавчого документа стягувачу не скасовано.
Заявник вказував, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на його майно, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Вважає, що незняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачу є протиправною бездіяльністю Дарницького ВДВС.
За таких обставин просив:
- визнати протиправною бездіяльність Дарницького ВДВС щодо незняття арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця 
від 10 листопада 2016 року у ВП № НОМЕР_1;
- зобов`язати Дарницький ВДВС зняти арешт та заборону відчуження майна ОСОБА_1 , накладені постановою державного виконавця від 10 листопада 
2016 року у ВП № НОМЕР_1 (номер запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 18147196 (спеціальний розділ)).
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 1 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні скарги.
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції керувався тим, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав. Кредитор має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано боржником. Доказів виконання виконавчого документа заявник не надав.
Постановою Київського апеляційного суду від 1 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Боримською І. О.- залишено без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду міста Києва 
від 1 грудня 2022 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У квітні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Боримська І. О. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просила скасувати ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 1 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 1 березня 2023 року і ухвалити судове нове рішення про задоволення скарги.
Касаційна скарга мотивована порушенням судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме статей 12, 81, 89, 263 ЦПК України, які полягають 
у неврахуванні того, що стягувач не надав доказів наявності в ОСОБА_1 заборгованості та існування у нього майнових претензій до боржника.
Суди, на думку заявника, неправильно застосували статтю 40 Закону України «Про виконавче провадження», зміст якої свідчить про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, після якого будь-які дії державний виконавець не проводить. Отже відсутність відкритого виконавчого провадження та знищення його матеріалів свідчить про відсутність підстав для продовження дії арешту майна боржника.
Заявник зазначає про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах:
- від 3 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 3 серпня 2022 року у справі № 2-5422/11 (провадження № 61-1437св22), про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном;
- від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 (адміністративне 
провадження № К/9901/20268/18), про те, що незняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачу є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача;
- від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22), 
від 1 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, про те, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 2 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи 
заявника про:
- порушення судами статей 12, 81, 89, 263 ЦПК України та неправильне застосування статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (абзац 2 пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України);
- застосування судами першої та апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 3 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, (провадження № 61-1980св21), від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 (провадження № К/9901/20268/18), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19), від 3 серпня 2022 року у справі № 2-5422/11 (провадження № 61-1437св22), від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22), від 1 листопада 2021 року у справі № 21/170-08 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами фактичні обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на виконанні у Дарницькому ВДВС перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 753/18437/13, виданого 28 березня 2016 року Дарницьким районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 24 962,92 грн. 
19 вересня 2016 року головний державний виконавець Дарницького ВДВС Проц В. С. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1, 
11 листопада 2016 року - постанову про арешт майна боржника, а 28 грудня 
2016 року - постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» 
(у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).
3 серпня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Боримська І. О. звернулась до Дарницького ВДВС з клопотанням про знаття арешту з майна, накладеного постановою від 11 листопада 2016 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
З листа Дарницького ВДВС від 8 серпня 2022 року № НОМЕР_1 (вих. № 89626) суди встановили, що виконавче провадження № НОМЕР_1 знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання виконавчих проваджень. 
31 серпня 2022 року Дарницький ВДВС листом вих. № 100094 повідомив представника заявника про відсутність підстав для зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Кодексу, чинній на час винесення постанови про арешт майна боржника та постанови про повернення виконавчого документа стягувачу (далі - Закон № 1404-VIII), визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) 
(далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі статтею 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону, чинній на час видачі виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження (далі - Закон № 606-XIV), державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що в разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; 2) затвердження (визнання) судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; 3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника; 4) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 6) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена; 7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів; 8) визнання боржника банкрутом; 9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 
10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 11) надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону; 14) якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України; 15) якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки (частина перша статті 39 Закону № 1404-VIІІ).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2025 року 
у справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) зазначила, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.
Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою 
статті 39 Закону № 1404-VIII, свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.
З наведеного слідує і формування наслідків закінчення виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків, передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII).
Водночас частиною п`ятою статті 37 Закону № 1404-VIII визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону
Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.
Наслідки завершення виконавчого провадження визначені статтею 40 Закону № 1404-VIII, відповідно до частин першої та другої якої у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2025 року 
у справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) зазначила про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника та зазначити про це 
у відповідній постанові, а саме:
- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що законодавець 
у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 5 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).
Отже, за загальним правилом повернення виконавчого документа стягувачу через відсутність в боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, не є підставою для зняття арешту з майна боржника, оскільки така обставина не належить до винятків, передбачених частиною третьою статті 37 Закону № 1404-VIII.
Однак колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
На час видачі Дарницьким районним судом міста Києва виконавчого 
листа № 753/18437/13-ц діяв Закон № 606-XIV.
Відповідно до статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. 
Згідно зі статтею 23 Закону № 606-XIV строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. 
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони. 
У цій справі встановлено, що 28 грудня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі 
пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII.
Повторно виконавчий лист до виконання протягом року після 28 грудня 2016 року не пред`являвся.
Стягувачам, які пропустили строк пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (стаття 371 ЦПК України 2004 року та стаття 433 ЦПК України).
Відповідно до статті 4 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Доказів про заміну стягувача у виконавчому листі чи виконавчому провадженні, а також про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання після його повернення 28 грудня 2016 року матеріали справи не містять, як і не містять ухвали суду щодо вирішення зазначеного питання.
Отже, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 753/18437/13-ц, виданого 23 березня 2016 року Дарницьким районним судом міста Києва, сплив 
29 грудня 2019 року та не був поновлений судом.
Проте майно  ОСОБА_2 залишається під арештом на підставі постанови державного виконавця від 10 листопада 2016 року.
Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою 
статті 353 цього Кодексу.
Вказані норми визначають непорушність права власності (зокрема приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.
Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
У постановах Верховного Суду від 3 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 3 серпня 2022 року у справі № 2-5422/11 (провадження № 61-1437св22), викладено висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Про неврахування висновків, викладених у вказаних постановах Верховного Суду, заявник зазначав у касаційній скарзі.
У цій справі судове рішення, на виконання якого накладався арешт на майно  ОСОБА_1 , не перебуває на примусовому виконанні майже 10 років, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа сплив та не був поновлений.
Відомостей про пред`явлення стягувачем майнових претензій до ОСОБА_1 у розпорядженні суду немає. 
Подальше накладення арешту на майно боржника є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном та обмежує права ОСОБА_1 , позбавляє його можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним на праві власності майном.
Враховуючи викладене бездіяльність посадових осіб Дарницького ВДВС щодо незняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, є неправомірною.
Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, 
викладеним у постанові від 6 серпня 2025 року у справі № 751/9335/24 (провадження № 61-17091св24).
За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини перша - третя статті 412 ЦПК України).
Беручи до уваги наведені висновки щодо застосування норм права, касаційну скаргу банку слід задовольнити, скасувавши оскаржувані судові рішення з ухваленням нового про задоволення скарги  ОСОБА_1 .
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Боримською Іриною Олегівною, задовольнити.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 1 грудня 2022 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 1 березня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги.
Визнати протиправною бездіяльність Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо незняття арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця від 10 листопада 2016 року 
у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1.
Зобов`язати Дарницький відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця від 10 листопада 2016 року 
у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 (номер запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 18147196 (спеціальний розділ)).
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач Судді 	С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко А. А. Калараш В. В. Сердюк І. М. Фаловська