ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня2026 року
м. Київ
справа № 459/2030/24
провадження № 51-2079км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
у режимі відеоконференції:
засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 22 листопада 2024 року 
й ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2025 року і прокурора на цю ж ухвалу в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62024140110000589, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполя Донецької області та жителя АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця 
м. Маріуполя Донецької області та жителя 
АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 402, ч. 4 ст. 408 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Червоноградський міський суд Львівської області вироком від 22 листопада 2024 року визнав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК, і призначив їм покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Вирішено питання щодо: початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання; запобіжного заходу; арешту майна та речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 і ОСОБА_8 визнано винуватими й засуджено за те, що вони, будучи військовослужбовцями військової служби за призовом 
під час мобілізації, 07 травня 2024 року приблизно о 11:15, порушуючи вимоги статей 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», 
ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 6, 11, 
28-31, 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з метою уникнути виконання свого обов`язку із захисту Вітчизни, в особистих інтересах, в умовах воєнного стану, перебуваючи у приміщенні управління військової частини НОМЕР_1 , розташованої на АДРЕСА_3 , відкрито відмовилися виконати наказ від 02 травня 2024 року № 123
(далі - наказ № 123) тимчасово виконувача обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 , а саме вибути у службове відрядження до військової частини 
НОМЕР_2 у АДРЕСА_4 для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони, а також наказ від 06 травня 2024 року № 626 (далі - наказ № 626) тимчасово виконувача обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 , а саме: отримати військову форму; привести свій зовнішній вигляд у відповідність до чинного законодавства; отримати засоби індивідуального захисту (шолом балістичний, бронежилет); забезпечити відповідне зберігання отриманого спорядження.
Крім того, цим вироком ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано невинуватими у пред`явленому за ч. 4 ст. 408 КК обвинуваченні й виправдано їх.
Так, орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 
та ОСОБА_8 в тому, що вони під час проходження військової служби 
у військовій частині НОМЕР_1 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи 
їх настання, бажаючи назавжди ухилитися від проходження військової служби 
і проводити час на власний розсуд, через особисту недисциплінованість 
та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану 28 травня 2024 року не з`явилися вчасно на службу до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , розташованої на АДРЕСА_3 , а перебували поза її межами до моменту їх затримання 06 червня 2024 року під час спроби незаконного перетину державного кордону України поза межами пункту пропуску в напрямку Молдови на території Кельменецької ОТГ Дністровського району Чернівецької області. 
Львівський апеляційний суд ухвалою від 28 лютого 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 і ОСОБА_8 залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного засудженим покарання тяжкості кримінального правопорушення та їх особам через суворість, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 судові рішення в частині визнання їх винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК, та призначеного їм покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і закрити стосовно них кримінальне провадження.
Суть доводів захисника зводиться до тверджень про відсутність складу інкримінованого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК, недопустимість доказів, покладених в основу доведеності їх винуватості, і суворість призначеного їм покарання.
На переконання ОСОБА_6 , суди залишили поза увагою доводи захисту щодо незаконності наказів № 123 і 626, відсутності у засуджених змоги їх виконати й неможливості доповісти визначеній законом уповноваженій особі про причини їх невиконання.
Зокрема, захисник ставить під сумнів законність цих двох наказів і наказу 
від 25 квітня 2024 року № 116, з огляду на те що вони видані неуповноваженою особою та поза межами її повноважень. Стверджує про відсутність відомостей стосовно штатної посади полковника ОСОБА_9 , його повноважень, 
а також підстав, дати і строку тимчасового покладення на нього обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 .
Вважає, що засуджених переведено на посади тесляра і муляра неуповноваженою особою та безпідставно, оскільки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 не зверталися з відповідними проханнями і не повідомляли про наявність будь-яких сімейних обставин.
Указує про відсутність інформації щодо підстав набуття засудженими військово-облікових спеціальностей, тоді як у тексті наказу від 25 квітня 2024 року № 44/РС йдеться виключно про їхню цивільну освіту.
ОСОБА_6 наголошує, що засуджені фактично дізналися про своє призначення на посади муляра і тесляра лише 07 травня 2024 року та належно не були ознайомлені зі змістом цих наказів, а наказ № 44/РС взагалі не був оголошений і до їх відома не доводився.
На переконання касатора, наказ № 123 не відповідає вимогам нормативно-правових актів, оскільки в ньому не визначено строків та умов відрядження, порядку його здійснення, відомостей про командира, не видано посвідчень і списку особового складу, не проведено підготовки підрозділу, не перевірено готовності, не здійснено інструктажу. Стверджує, що не було виготовлено й видано засудженим військових квитків.
Крім того, захист звертає увагу, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не проходили курсу базової загальновійськової підготовки, тому їх направлення відповідно до наказів 
№ 123 і 626 у район ведення бойових дій на території Запорізької області суперечить ст. 59 Статуту Збройних Сил України.
Указує на відсутність відомостей про те, кому засуджені як військовослужбовці мали підпорядковуватися, тобто про прямих начальників, що унеможливлює визначення безпосередніх та старших командирів, а під час оголошення наказів № 123 і 626 
07 травня 2024 року жоден їх безпосередній командир не був присутній, що позбавило підзахисних можливості доповісти уповноваженій особі про неможливість їх виконання.
Стверджує, що діяння, інкриміноване ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , не може бути кваліфіковано за ст. 402 КК, оскільки після оголошення їм наказів вони не висловлювали відмови їх виконувати.
На переконання захисника, суди не вказали конкретних обставин, які доводять відкрите та категоричне невиконання засудженими наказів. ОСОБА_7 
і ОСОБА_8 ні усно, ні письмово не заявляли про відмову, а також не вчиняли дій, що свідчили би про небажання чи неготовність виконати накази.
Також указує на відсутність обставин, які би підтверджували умисел засуджених на відмову від виконання наказів. Наголошує, що відрядження ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у статусі військовослужбовців до складу регулярних військових формувань у районі ведення бойових дій і покладений на них обов`язок спорядитися для виконання завдань фактично прирівнюють їх до учасників бойових дій (комбатантів), що суперечить їхнім релігійним переконанням (неможливість проходити військову службу, брати участь у бойових діях та перебувати у статусі комбатанта). Це, на думку захисника, виключає протиправний характер їхніх доводів щодо неможливості виконання військового обов`язку (наказів), а також свідчить про відсутність умислу, спрямованого на відмову від виконання наказів № 123 та 626.
За твердженням захисника, рапорт офіцера й акти про фіксацію відмови 
від 31 січня 2024 року та накази командира військової частини від 04 лютого 2024 року № 35 і 12/РС, від 26 березня 2024 року № 86 і 31/РС та від 30 березня 2024 року № 90 є недопустимими доказами, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості щодо способу їх отримання стороною обвинувачення. Також указує, що суд безпосередньо їх не дослідив під час судового розгляду.
Крім того, зазначає, що згадані рапорт та акти про фіксацію відмови 
не підтверджують обставин, які мають значення для доведення обвинувачення 
за ч. 4 ст. 402 КК, оскільки стосуються подій, що відбулися раніше (до 07 травня 2024 року), та не впливають на встановлення факту відмови виконати накази 
№ 123 і 626.
Також, зазначає, що у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості щодо способу отримання стороною обвинувачення акту розслідування від 17 травня 
2024 року.
На переконання захисника, суди призначили ОСОБА_7 і ОСОБА_8 занадто суворе покарання.
ОСОБА_6 вважає, що в цій справі порушення під час призову за мобілізацією в особливий період, направлення до військової частини, зарахування на військову службу, порядок видання і доведення до відома особового складу наказів допускали уповноважені органи державної влади ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , військової частини НОМЕР_1 ), а не засуджені, а тому суд мав це врахувати як пом`якшуючу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання обставину.
Крім того, зазначає про існування в Україні прогалини в законодавстві щодо проходження альтернативної служби під час воєнного стану, що створює правову невизначеність, яка має тлумачитися на користь засуджених.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На переконання сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції порушив вимоги ч. 6 ст. 368 КПК, оскільки під час постановлення рішення не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, а також вимог статей 370 та 419 цього Кодексу. Зокрема, суд належним чином не мотивував свого рішення, не здійснив ґрунтовного аналізу доводів прокурора, викладених в апеляційній скарзі, не зіставив наявних у справі доказів, не надав відповіді на посилання апелянта й не навів належних мотивів для відхилення його аргументів.
Як зазначає касатор, апеляційний суд залишив поза увагою доводи прокурора про те, що місцевий суд не надав належної оцінки низці досліджених доказів, а саме: наказам командира військової частини НОМЕР_1 від 29 січня 2024 року № 29, 
від 10 травня 2024 року № 131 та від 06 червня 2024 року № 158; показанням 
свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також засуджених; ухвалам Личаківського районного суду від 09 травня 2024 року, якими ОСОБА_7 і ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів з альтернативою внесення застави; акту службового розслідування військової частини НОМЕР_1 від 16 червня 2024 року; протоколам про вчинення адміністративного правопорушення від 06 червня 2024 року.
Крім того, суд апеляційної інстанції не навів мотивів відхилення тверджень прокурора про те, що місцевий суд без належного обґрунтування дійшов висновку про невиявлення в діях ОСОБА_7 і ОСОБА_8 іншого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК, а також про відсутність підстав для застосування положень ч. 3 ст. 337 КПК та виходу за межі раніше висунутого обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації.
Прокурор звертає увагу на те, що апеляційний суд не врахував правової позиції, викладеної в рішенні Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі 
№ 297/2178/21.
За твердженням сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам апелянта про те, що сукупність досліджених доказів доводить наявність у засуджених прямого умислу саме на вчинення дезертирства. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 , засуджені ОСОБА_7 
і ОСОБА_8 підтримали касаційну скаргу сторони захисту та заперечили щодо задоволення касаційної скарги прокурора.
Прокурор ОСОБА_5 заперечив щодо задоволення касаційної скарги захисника та просив задовольнити касаційну скаргу прокурора.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а касаційну скаргу захисника потрібно задовольнити частково з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень під час розгляду справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, з огляду на наведені положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) не є підставами для перегляду судових рішень у касаційному порядку. 
Під час перевірки доводів, наведених у касаційних скаргах, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.
Водночас касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
За статтею 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Стосовно тверджень прокурора про порушення апеляційним судом вимог ч. 6 
ст. 368 КПК та статей 370, 419 цього Кодексу, що, на його переконання, призвело до необґрунтованого залишення без змін вироку місцевого суду в частині виправдання ОСОБА_7 і ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 408 КК
У касаційній скарзі сторона обвинувачення стверджує про те, що апеляційний суд, усупереч вимогам кримінального процесуального закону, безпідставно погодився 
з рішенням місцевого суду щодо виправдання ОСОБА_7 і ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 408 КК, а також із висновком про неможливість застосування положень ч. 3 
ст. 337 КПК в частині виходу за межі раніше висунутого обвинувачення шляхом зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення на ч. 5 ст. 407 КК.
Стосовно цих доводів прокурора колегія суддів зазначає таке.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , крім іншого, висунуто обвинувачення у тому, що вони 28 травня 2024 року вчинили дезертирство, тобто не з`явилися вчасно на службу у пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) та перебували поза межами розташування території цієї військової частини до їх адміністративного затримання 06 червня 2024 року під час спроби незаконного перетину державного кордону України поза межами пункту пропуску в напрямку Молдови на території Кельменецької ОТГ Дністровського району Чернівецької області. Такі їх діяння кваліфіковано за ч. 4 ст. 408 КК як дезертирство, тобто нез`явлення на службу з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану. 
Водночас, місцевий суд, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, дійшов висновку про недоведеність вчинення кримінальних правопорушень, передбачених 
ч. 4 ст. 408 КК, у яких обвинувачуються ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , та про необхідність їх виправдання на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КК.
Із цими висновками місцевого суду погодився апеляційний суд.
За твердженням прокурора в касаційній скарзі, апеляційний суд залишив поза увагою доводи сторони обвинувачення про те, що місцевий суд не надав належної оцінки низці досліджених доказів, які, на його переконання, доводять наявність у діяннях  ОСОБА_7 і ОСОБА_8 прямого умислу саме на вчинення дезертирства.
Крім того, прокурор зазначає, що в разі недоведеності вчинення  ОСОБА_7 
і ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК суд мав у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 337 КПК, перекваліфікувати інкриміноване їм діяння на ч. 5 
ст. 407 КК, чого в цій справі суд не зробив, що, на його думку, призвело до ухвалення незаконного й несправедливого рішення. 
Верховний Суд не може погодитися з такими міркуваннями прокурора, оскільки вони не ґрунтуються на приписах ст. 374 КПК щодо змісту обвинувального вироку суду. 
Колегія суддів зазначає, що відповідно до частин 1, 2 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Місцевий суд, з висновками якого повністю погодився суд апеляційної інстанції, 
у вироку виклав відповідні мотиви, з яких він дійшов висновку про непідтвердження обвинувачення  ОСОБА_7 і ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 408 ККі про відсутність підстав для кваліфікації їх діяння в цій частині за ч. 5 ст. 407 КК. Зокрема, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції звернув увагу на те, що викладена в обвинувальному акті об`єктивна сторона складу інкримінованого засудженим діяння, яке полягає у невчасному з`явленні на службу не відповідає жодному із визначених у диспозиції ч. 1 ст. 408 КК, яка містить визначення поняття дезертирства, видів кримінальної протиправної бездіяльності, що пов`язані з конкретними випадками нез`явлення на службу, а саме: у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. 
З огляду на викладене, місцевий суд виснував, що бездіяльність, у вчиненні якої обвинувачуються ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , яка полягає у нез`явленні їх вчасно на службу, не передбачена ч. 4 ст. 408 КК та не утворює об`єктивної сторони складу цього злочину.
Заразом цей суд обґрунтовано вказав, що, з урахуванням положень ч. 3 ст. 337 КПК, відсутні й підстави для виходу за межі висунутого обвинувачення, зазначеного 
в обвинувальному акті, в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, зокрема на відповідну частину ст. 407 КК («Самовільне залишення військової частини або місця служби»), якими передбачено склади менш тяжких кримінальних правопорушень, оскільки діяння засуджених під жодну із них не підпадають.
Верховний Суд погоджується з указаними висновками судів попередніх інстанцій 
з огляду на таке.
Поняття дезертирства сформульовано у ч. 1 ст. 408 КК як самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. 
Як неодноразово йшлося у судовій практиці, з об`єктивної сторони дезертирство полягає у діях або бездіяльності, які мають дві відповідні форми: 1) самовільне залишення військової частини або місця служби; 2) нез`явлення на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. 
У першій формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій - коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.
Колегія суддів зауважує, що як в обвинувальному акті, так і в касаційній скарзі прокурора не йдеться про самовільне залишення військової частини або місця служби ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , тому ця форма дезертирства колегією суддів не розглядається. 
Водночас об`єктивна сторона цього злочину у формі нез`явлення на службу обмежується лише діяннями, що вказані законодавцем у вичерпному переліку, а тому кваліфікація за відповідною частиною ст. 408 КК діянь особи, що не включені законодавцем до цього вичерпного переліку, зокрема нез`явлення військовослужбовця на службу у разі звільнення його з-під варти, є розширеним тлумаченням кримінального закону і застосуванням закону про кримінальну відповідальність за аналогією, що прямо заборонено приписами ч. 4 ст. 3 КК.
Крім того, варто зауважити, що однією з ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК (у формі нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу, без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчиненого в умовах воєнного стану), є відсутність військовослужбовця без поважних причин понад три доби після нез`явлення до військової частини або до місця служби, тобто коли він на законних підставах перебував за межами військової частини або місця служби та не з`явився протягом понад три доби із моменту, коли зобов`язаний був з`явитися. 
Однак, у пред`явленому ОСОБА_7 і ОСОБА_8 обвинуваченні не конкретизовано дату, визначену командуванням як кінцевий строк прибуття до військової частини чи іншого місця служби, не наведено відомостей про доведення такої дати до їхнього відома, а також не встановлено, що саме після спливу цього строку минуло понад три доби, протягом яких вони без поважних причин не з`явилися до визначеного командуванням місця служби. За таких обставин відсутні підстави для кваліфікації інкримінованих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 діянь за ч. 5 ст. 407 КК.
Із цих підстав Суд відхиляє зазначені у касаційній скарзі доводи прокурора, а його посилання на те, що апеляційний суд не врахував правової позиції, викладеної в рішенні Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 297/2178/21 визнає безпідставними, оскільки обставини цього кримінального провадження не є релевантними обставинам, установленим у зазначеному рішенні. У наведеній справі суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, зокрема щодо наявності складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 408 КК, в діянні особи, яка, перебуваючи в прикордонному наряді зі службовою зброєю, самовільно залишила місце несення служби. Натомість у цій справі особам інкриміновано нез`явлення на службу після звільнення їх з-під варти під заставу.
Стосовно доводів касаційної скарги захисника про відсутність складу інкримінованого ОСОБА_7 і ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК
Суть доводів захисника зводиться до тверджень про відсутність складу інкримінованого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК, недопустимість доказів, покладених в основу доведеності їх винуватості.
Суд відхиляє ці доводи сторони захисту з огляду на таке.
Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.
Так, місцевий суд, визнаючи ОСОБА_7 і ОСОБА_8 винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК, урахував показання свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , а також узяв до уваги письмові докази, зокрема: 
- довідки військово-лікарської комісії від 29 січня 2024 року № 167/20/6 
та № 168/20/5, згідно з якими солдати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 придатні до військової служби;
- витяги з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 29 січня 2024 року 
№ 18 і додатку № 2 до нього, відповідно до яких ОСОБА_7 і ОСОБА_8 призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації, 
в особливий період до в/ч НОМЕР_1 ; 
- витяги з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29 січня 
2024 року № 29, відповідно до яких призначено на посади та з 29 січня 2024 року зараховано до списків особового складу в/ч НОМЕР_1 на всі види забезпечення, 
а на продовольче - з 30 січня 2024 року, і вважати такими, що справи та посаду прийняли і приступили до виконання службових обов`язків: солдата ОСОБА_7 - стрільця 1 відділення охорони 4 взводу охорони 4 роти охорони 4 батальйону охорони в/ч НОМЕР_1 ; ОСОБА_8 - стрільця - помічника гранатометника 2 відділення охорони 1 взводу охорони 1 роти охорони 1 батальйону охорони в/ч НОМЕР_1 ; 
- витяги з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 35 від 04 лютого 2024 року, відповідно до яких увільнено нижчепойменованих військовослужбовців від займаних посад і призначено наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04 лютого 2024 року № 12/РС до військової частини НОМЕР_1 , вважати такими, що з 05 лютого 2024 року справи та посади прийняли і приступили до виконання службових обов?язків: солдата ОСОБА_7 , стрільця 1 відділення охорони 4 взводу охорони 4 роти охорони 4 батальйону охорони, за посадою муляра 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки, ВОС - 956273Т; солдата ОСОБА_8 , стрільця-помічника гранатометника 2 відділення охорони 1 взводу охорони 1 роти охорони 1 батальйону рони, за посадою муляра 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки, ВОС - 956273Т;
- витяги з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 86 від 26 березня 2024 року, відповідно до яких нижчепойменованих військовослужбовців вважати такими, що з 26 березня 2024 року справи та посади прийняли і приступили до виконання службових обов?язків: солдата ОСОБА_8 , муляра 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки, призначеного наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 26 березня 
2024 року № 31/РС на посаду стрільця 2 відділення охорони 2 взводу охорони 3 роти охорони з батальйону охорони в/ч НОМЕР_1 , ВОС - 100915Т; солдата ОСОБА_7 , муляра 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки, призначеного наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 26 березня 2024 року № 31/РС на посаду стрільця 2 відділення охорони 1 взводу охорони 2 роти охорони з батальйону охорони в/ч НОМЕР_1 , ВОС - 100915Т;
- витяги з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 90 від 30 березня 2024 року, відповідно до яких солдата ОСОБА_8 , стрільця 2 відділення охорони 2 взводу охорони 3 роти охорони 3 батальйону охорони, солдата ОСОБА_7 , стрільця 2 відділення охорони 1 взводу охорони 2 роти охорони 3 батальйону охорони приряджено до батальйону інженерної підтримки в/ч НОМЕР_1 ;
- витяги з наказу командира НОМЕР_3 бригади охорони (по особовому складу) № 44/РС від 25 квітня 2024 року, згідно із якими: солдата ОСОБА_7 , стрільця 2 відділення охорони 1 взводу охорони 2 роти охорони 3 батальйону охорони, звільнено із займаної посади та призначено теслярем 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки, ВОС - 798568T; солдата ОСОБА_8 , стрільця 2 відділення охорони 2 взводу охорони 3 роти охорони 3 батальйону охорони звільнено із займаної посади та призначено муляром 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки, НОМЕР_6;
- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02 травня 2024 року № 123, відповідно до якого солдату ОСОБА_7 , тесляру 2 будівельного відділення з інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки в/ч НОМЕР_1 та солдату ОСОБА_8 , муляру 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки військової частини НОМЕР_1 на підставі бойового розпорядження голови адміністрації Держспецтрансслужби від 19 лютого 2024 року 
№ 146т та бойового розпорядження адміністрації Держспецтрансслужби 
з логістичного забезпечення від 21 лютого 2024 року № 63дск наказано вибути 
у службове відрядження у в/ч НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 ) 07 травня 2024 року для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони, з 07 травня 2024 року зняти з продовольчого забезпечення та зарахувати на продовольче забезпечення у в/ч НОМЕР_4 , забезпечити повсякденними наборами сухих продуктів на одну добу;
- витяг з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 06 травня 2024 року № 626 про речове забезпечення та засоби індивідуального захисту, відповідно до якого з метою підготовки та подальшого виконання завдань, що покладені на батальйон інженерної підтримки, військовослужбовцям 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки в/ч НОМЕР_5 муляру 
- солдату ОСОБА_8 і тесляру - солдату ОСОБА_7 наказано 07 травня 
2024 року прибути до управління в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) та отримати військову форму, привести свій зовнішній вигляд у відповідність до чинного законодавства, отримати засоби індивідуального захисту (шолом балістичний, бронежилет), забезпечити відповідне зберігання отриманого спорядження;
- акти про фіксацію відмови від виконання наказів військовослужбовцями в/ч НОМЕР_1 солдатами ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , відповідно до яких 07 травня 
2024 року приблизно об 11:15, перебуваючи на території управління військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_3 , військовослужбовці - солдати ОСОБА_7 і ОСОБА_8 прилюдно, відкрито відмовилися виконувати накази командира в/ч НОМЕР_1 , а саме: наказ від 02 травня 
2024 року № 123 щодо вибуття у службове відрядження у в/ч НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 ) 
07 травня 2024 року для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони; наказ від 06 травня 2024 року № 626 щодо зобов`язання отримати форму, привести свій зовнішній вигляд у відповідність до чинного законодавства, отримати засоби індивідуального захисту (шолом балістичний, бронежилет), забезпечити відповідне зберігання отриманого спорядження;
- рапорт офіцера відділення морально-психологічного забезпечення в/ч НОМЕР_1 
- старшого лейтенанта ОСОБА_15 від 07 травня 2024 року, відповідно до якого 
07 травня 2024 року приблизно об 11:15, у його присутності під час розмови військовослужбовці в/ч НОМЕР_1 солдати ОСОБА_7 і ОСОБА_8 прилюдно, відкрито відмовилися виконувати письмові накази командира щодо вибуття у службове відрядження у в/ч НОМЕР_2 для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони, а також, отримання військової форми, отримання засобів індивідуального захисту (шолома балістичного, бронежилета);
- акт службового розслідування від 17 травня 2024 року, відповідно до якого матеріали службового розслідування за вчинення кримінального правопорушення за попередньою правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 402 КК військовослужбовцями 2 будівельного віділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки військової частини НОМЕР_1 мулярем - солдатом ОСОБА_8 та теслярем - солдатом ОСОБА_7 запропоновано направити до територіального управління ДБР у м. Львові; 
- протокол огляду від 26 липня 2024 року, відповідно до якого на відеозаписах зафіксовано те, як 07 травня 2024 року у приміщенні управління в/ч НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 військовослужбовцям в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 оголошено наказ від 25 квітня 2024 року 
№ 116 щодо призначення їх на посади. Після оголошення тексту наказу 
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовилися ознайомлюватися із наказами та отримувати їх примірники, мотивуючи це тим, що вони із ними не погоджуються. Крім цього, оголошено наказ від 02 травня 2024 року № 123 щодо вибуття у службове відрядження у в/ч НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 ) 07 травня 2024 року для виконання завдань 
з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони, а також наказ від 06 травня 2024 року № 626 про отримання військової форми, приведення зовнішнього вигляду у відповідність до чинного законодавства, отримання засобів індивідуального захисту (шолом балістичний, бронежилет), забезпечення відповідного зберігання отриманого спорядження, після чого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовилися ознайомлюватися із наказами та отримувати їх примірники, отримувати ордери на формений одяг та засоби індивідуального захисту, мотивуючи це тим, що вони не є військовослужбовцями, а також відмовилися, зокрема, у мовчазній формі 
від виконання наказу про вибуття у службове відрядження у в/ч НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 ) 07 травня 2024 року для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 оголошено акти про відмову від виконання наказів командира в/ч НОМЕР_1 , останні відмовилися ознайомлюватися із такими, надавати пояснення щодо відмови від виконання наказів. 
Отже, з урахуванням наведених вище доказів суд дійшов висновку про скоєння ОСОБА_7 і ОСОБА_8 непокори, тобто відкритої відмови виконати наказ начальника, вчинений в умовах воєнного стану (ч. 4 ст. 402 КК).
Апеляційний суд перевірив ці висновки в частині доведеності винуватості 
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і визнав їх правильними й належним чином умотивованими. 
Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, місцевий суд, з висновками якого обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, умотивовано визнав, що показання учасників судового провадження, як і дані протоколів слідчих дій та інших письмових доказів, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу ухваленого рішення.
Суд наголошує, що оцінка достовірності цих доказів належить до компетенції судів першої та апеляційної інстанцій і не віднесена до повноважень Верховного Суду.
Таким чином, суди попередніх інстанцій, надавши оцінку вказаним вище доказам 
з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, дійшли 
висновку про неспроможність доводів сторони захисту щодо відсутності у діянні ОСОБА_7 і ОСОБА_8 складу інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК. Зокрема, зауважили, що відкрита відмова засуджених виконати накази від 02 травня 2024 року № 123 та від 06 травня 2024 року № 626 підтверджується, зокрема, відеозаписом та складеним на його основі протоколом огляду від 26 липня 2024 року, згідно з якими зазначені накази, що містили конкретну вимогу, звернену саме до ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , оголошувалися відповідними службовими особами військової частини НОМЕР_1 у присутності інших військовослужбовців, після чого засуджені відмовилися ознайомлюватися із цими наказами та отримувати їх примірники, мотивуючи своєю незгодою із ними. Інших причин, зокрема, віддання наказу неналежною особою, названо не було. З цього приводу колегія суддів зауважує, що оголошення засудженим наказів не безпосереднім командиром, а офіцерами військової частини не свідчить про їх незаконність чи неможливість повідомити про обставини, які перешкоджають військовослужбовцям виконати ці накази. Відкриту відмову виконати накази підтвердили і свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_14 . 
Також, суди обґрунтовано визнали неспроможними доводи захисника про те, 
що засуджені лише формально вважалися військовослужбовцями, а фактично були цивільними особами й у них був відсутній обов`язок щодо виконання наказів командирів, вказавши, що 29 січня 2024 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 відправлено з ІНФОРМАЦІЯ_3 у військову частину НОМЕР_1 , 
що підтверджується матеріалами кримінального провадження та стороною захисту 
не оспорюється, а тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII саме із 29 січня 2024 року засуджені почали проходити військову службу, у них виник обов`язок додержуватися військової дисципліни, зокрема, неухильно виконувати накази командирів. 
Крім того, належним чином перевірено доводи про те, що засудженим не було виготовлено й видано військових квитків. Так, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що обвинувачені зараховані до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 лише на підставі поіменного списку ІНФОРМАЦІЯ_3 від 29 січня 2024 року № 1/842 без наявності інших документів, передбачених Інструкцією № 280. Незважаючи на зазначені порушення вимог Інструкції № 280, суд дійшов висновку, що ця обставина не має суттєвого значення для справи, оскільки не спростовує зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 саме засуджених.
Предметом перевірки були доводи захисника щодо непроходження засудженими програми підготовки, невивчення ними основних положень військового законодавства України, відсутність у них військово-облікових спеціальностей та неприйняття ними присяги, оскільки, як встановили суди, такі порушення були допущені через діяння самих засуджених. Сторона захисту не заперечувала, що засуджені відмовлялися, зокрема, від прийняття присяги, а тому їхні доводи з цього приводу є безпідставними.
Відхилено й твердження сторони захисту щодо відсутності у полковника ОСОБА_9 повноважень на тимчасове виконання обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 та правомірності видачі наказів від 25 квітня 2024 року № 116, від 02 травня 2024 року № 123, від 06 травня 2024 року № 626, від 25 травня 2024 року № 44/РС. 
У цьому контексті Суд звертає увагу, що за приписами ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. 
Водночас сторона захисту не навела належних і достатніх обґрунтувань на підтвердження доводів щодо незаконності зазначених наказів з підстав їх видання неуповноваженою особою.
Неспроможними є і доводи захисника про те, що рапорт офіцера й акти про фіксацію відмови від 31 січня 2024 року та накази командира військової частини від 04 лютого 2024 року № 35 і 12/РС, від 26 березня 2024 року № 86 і 31/РС та від 30 березня 
2024 року № 90, а також акт службового розслідування від 17 травня 2024 року 
є недопустимими доказами, через те, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо способу їх отримання стороною обвинувачення. 
Так, у матеріалах кримінального провадження наявний супровідний лист, згідно з яким в/ч НОМЕР_1 направила до ТУ ДБР матеріали службового розслідування, проведеного 
у період з 07 до 17 травня 2024 року на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 
від 07 травня 2024 року № 638 (т. 3, а. с. 59). Крім того, як убачається з указаного акту службового розслідування (т. 2, а. с. 115-138), до нього додано, зокрема, витяги 
з наказів від 04 лютого 2024 року № 35 (т. 2, а. с. 147, 148), від 26 березня 2024 року 
№ 86 (т. 2, а. с. 149, 150), від 30 березня 2024 року № 90 (т. 2, а. с. 151, 152), а щодо наказів 12/РС та 31/РС, то на них є посилання у зазначених вище наказах № 35 
та № 86.
Також, безпідставними є твердження сторони захисту про те, що суд безпосередньо не дослідив указаних вище документів під час судового розгляду.
Як убачається з технічного запису судового засідання від 16 вересня 2024 року, прокурор перед долученням письмових доказів, зокрема, зачитував їх назву і короткий зміст, а сторона захисту робила зауваження та висловлювала свою позицію щодо цих документів.
За таких обставин колегія суддів не вбачає порушень судом принципу безпосередності дослідження доказів, яким, як убачається з вироку місцевого суду, була надана оцінка в нарадчій кімнаті.
Така позиція узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду 
(див., наприклад, постанову від 05 серпня 2024 року у справі № 285/1131/15-к, провадження № 51-1063 км 24).
Верховний Суд також ретельно перевірив доводи сторони захисту про те, що відрядження ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у статусі військовослужбовців до складу регулярних військових формувань у районі ведення бойових дій і покладений на них обов`язок спорядитися для виконання завдань фактично прирівнюють їх до учасників бойових дій (комбатантів), що суперечить їхнім релігійним переконанням (неможливість проходити військову службу, брати участь у бойових діях та перебувати у статусі комбатанта). 
Зокрема, захисник у касаційній скарзі стверджує про встановлення в ході судового розгляду того, що ОСОБА_7 з 2012 року, а ОСОБА_8 з 2006 року, прийнявши хрещення в церкві «Віфанія» міста Маріуполь, є по теперішній час членами цієї церкви, яка з 08 січня 1992 року зареєстрована як релігійна організація «Релігійна Громада (Церква) Євангельських Християн-Баптистів «Віфанія» міста Маріуполь Донецької області». До початку повномасштабного вторгнення засуджені, не лише були її членами, а й активно брали участь у її діяльності, а у 2022 році, через повномасштабне вторгнення РФ та бойові дії (в ході яких будівля церкви була зруйнована), а також окупацію м. Маріуполь, вимушено переїхали до м. Нововолинськ. На переконання сторони захисту, факт наявності у засуджених особистих глибоких, щирих і послідовних релігійних переконань, які мали місце задовго до їх мобілізації, їх членство у релігійній організації (релігійній громаді), що сповідує відповідне віровчення, є підставою для заміни виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою.
Це, на думку захисника, виключає протиправний характер їхніх доводів щодо неможливості виконання військового обов`язку (наказів), а також свідчить про відсутність умислу, спрямованого на відмову від виконання наказів № 123 та 626.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій, посилаючись на висновки, викладені у постанові ККС ВС від 13 червня 2024 року № 601/2491/22, згідно з якими жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації 
з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни, відкинули, як підставу для звільнення від виконання військового обов`язку, доводи щодо релігійних переконань. Однак, ці обставини були враховані місцевим судом під час призначення засудженим покарання і щирість їх релігійних переконань під сумнів у цій справі не поставлена.
Водночас, ураховуючи твердження сторони захисту щодо права на сумлінну відмову від військового обов`язку, під час касаційного розгляду ухвалою колегії суддів матеріали провадження було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 434-1 КПК. Це рішення мотивовано виключною правовою проблемою, що полягає у правовій невизначеності щодо можливості сумлінної відмови від виконання військового обов`язку, зокрема, під час дії правового режиму воєнного стану, а застосоване ОП ККС ВС тлумачення в постанові від 27 жовтня 2025 року (справа № 573/838/24, провадження № 51-603 кмо25) потенційно може наражати Державу на міжнародну відповідальність через порушення ст. 9 Конвенції, оскільки, згідно з таким тлумаченням особа має бути притягнута до відповідальності за сумлінну відмову від виконання військового обов`язку, право на яку безпосередньо передбачено приписами ч. 4 ст. 35 Конституції України, лише через відсутність створеного Державою механізму його реалізації. 
Однак, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року (провадження № 13-16кс26) вказані матеріали повернуто колегії суддів для продовження розгляду.
Отже, питання, у подібних правовідносинах, які порушені стороною захисту в касаційній скарзі і послідовно обстоювалися нею у ході судового провадження в судах попередніх інстанцій, стосовно можливості сумлінної відмови від військового обов`язку були предметом розгляду та оцінки об`єднаної палатиКасаційного кримінального суду Верховного Суду, яка у постанові від 27 жовтня 2025 року (справа № 573/838/24, провадження № 51-603 кмо25) сформулювала висновок щодо правозастосування, згідно з яким законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї.
Як зазначила об`єднана палата, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним. Частина 2 статті 35 Конституції України, ч. 3 ст. 18 Пакту і ч. 2
ст. 9 Конвенції допускають таке обмеження в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей. Усі ці положення вимагають, щоб таке обмеження було встановлено законом і було виваженим (пропорційним до заявленої мети). Як і в інших випадках, закон, який визначає застосування таких обмежень, має бути чітким, зрозумілим для відповідної особи, а його застосування має бути передбачуваним та точним, щоб захистити особу від свавілля.
Об`єднаною палатою було враховано, що положення ст. 18 Пакту не допускають відступу за будь-яких обставин. Відступ від зобов`язань, передбачених ст. 9 Конвенції, допускається відповідно до її ст. 15, однак з 04 квітня 2024 року заявлений раніше Україною відступ від зобов`язань за цією статтею було відкликано. Таким чином, ці положення міжнародних договорів діють у повному обсязі. 
Законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни. Також не викликає сумніву, що неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є свідомим й послідовним вибором законодавця.
Також у постанові від 27 жовтня 2025 року зазначено, що неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава. Адже українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).
У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.
Погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ ст. 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03), об`єднана палата, однак вважала, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішується по кримінальному провадженню.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване ч. 4 ст. 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає ст. 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.
Щодо пропорційності такого обмеження об`єднана палата визнала, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент, при цьому відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією, їх необхідно брати до уваги для правильного визначення співвідношення свободи совісті та легітимних обмежень.
Водночас, об`єднана палата вважала, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погодилася з доводами захисту щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.
З огляду на вищенаведене об`єднана палата констатувала, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і така відмова зумовлює відповідальність за ст. 336 КК, а обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.
Повертаючись до обставин цієї справи, та ураховуючи викладену вище позицію об`єднаної палати, колегія суддів вважає, що суди обґрунтовано відхилили посилання сторони захисту на те, що наявність у засуджених дійсних релігійних переконань 
є підставою для відмови від виконання наказів від 02 травня 2024 року № 123 
і від 06 травня 2024 року № 626, та слушно зауважили, що під час оголошення зазначених наказів до їх відома було доведено назви посад у військовій частині НОМЕР_1 : ОСОБА_8 - муляр-солдат, ОСОБА_7 - тесляр-солдат, що підтверджується, зокрема, протоколом огляду від 26 липня 2024 року та доводить намір їх залучення під час несення служби до виконання функцій, не пов`язаних із використанням зброї, зокрема, для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони. 
Отже, врахування обставин щодо неможливості використання засудженими зброї під час служби узгоджується з висновками, викладеними у постанові ОП ККС від 27 жовтня 2025 року.
У цьому контексті суди також звернули увагу й на суперечності у показаннях засуджених, оскільки вони, відмовляючись виконувати накази у зв`язку із релігійними переконаннями, водночас заперечували факт відмови від їх виконання. Однак, як обґрунтовано дійшли висновку суди в оскаржуваних рішеннях, знайшла своє підтвердження саме відмова засуджених виконати накази.
Ураховуючи викладене, колегією суддів не встановлено підстав до задоволення касаційної скарги захисника в цій частині.
Водночас доводи касаційної скарги захисника щодо застосування до засуджених приписів ст. 75 КК колегія суддів уважає слушними. 
Так, положеннями ст. 50 КК передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженим, так і іншими особами.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
Згідно з приписами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, вмотивувавши належним чином своє рішення.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_7 і ОСОБА_8 покарання, врахував вчинення кожним із них тяжкого злочину, особи засуджених, 
які є людьми молодого віку, на обліках у психіатра та нарколога не перебувають, раніше не судимі, їх членство у церкві «Віфанія», а також відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують їх покарання.
Місцевий суд дійшов висновку, що за встановлених обставин ОСОБА_7 і ОСОБА_8 необхідно призначити покарання за ч. 4 ст. 402 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Проте, Верховний Суд, ураховуючи мету покарання, яка полягає в тому, щоб досягти виправлення засуджених, а також запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, зважаючи на те, 
що кримінальне правопорушення  ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вчинили вперше, 
є особами молодого віку, на обліках у психіатра та нарколога не перебувають, 
раніше не судимі, є членами церкви «Віфанія» (належить до громади Євангельських християн-баптистів, тобто до релігійної організації, віровчення якої не допускає користування зброєю, згідно з Переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 року № 2066), колегія суддів вважає, що обставини цього конкретного кримінального провадження, які підлягають врахуванню, 
і додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання є підставами 
для висновку про можливість досягти мети заходу примусу зі звільненням ОСОБА_7 і ОСОБА_8 відповідно до положень ст. 75 ККвід відбування покарання з випробуванням, тому вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції підлягають зміні в цій частині.
Таке покарання узгоджується з підходом до призначення покарання, застосованим 
у постанові ОП ККС ВС від 27 жовтня 2025 року (справа № 573/838/24, провадження 
№ 51-603 кмо25) у справі з подібними правовідносинами.
Водночас колегія суддів, з огляду на приписи ст. 69 КК щодо можливості призначення основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією статті чи санкцією частини статті (за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, 
з урахуванням особи винуватого), не знайшла підстав для призначення засудженим покарання із застосуванням приписів ст. 69 КК, оскільки у цій справі обставин, які би давали можливість застосувати приписи вказаної норми, не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 22 листопада 
2024 року й ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в частині призначеного покарання змінити.
На підставі ст. 75 КК звільнити  ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши їм іспитовий строк тривалістю 2 роки та відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК покласти на них такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Звільнити  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та  ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з-під варти з установ виконання покарань.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3