КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 752/6867/26
номер провадження: 22-ц/824/9882/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2026 року у складі судді Данілової Т.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 ,  у якому просив стягнути з відповідача на свою користь 2 350 000 грн 00 коп. заборгованості за договором про надання правової допомоги №23/202-20ВМ від 02 лютого 2020 року.
Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2026 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі.
Одночасно із позовною заявою ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення вказаного вище позову шляхом накладення арешту на нерухоме та рухоме майно, що на праві власності належить відповідачу ОСОБА_2 в межах ціни позову, що становить 2 350 000 грн 00 коп., а саме:
на 26/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (Реєстраційний номер об`єкта: 44702938000);
на 1/4 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:79:003:0027 (Реєстраційний номер об`єкта: 446971980000);
на транспортний засіб марки «Jaguar», модель «XJL», 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами)  НОМЕР_1 , держаний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_2 .
Також просив забезпечити вказаний вище позов шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 та знаходяться на всіх його банківських рахунках у банківських та інших кредитно-фінансових установах України, у межах суми позовних вимог у розмірі 2 350 000 грн 00 коп.
Заява про забезпечення позову мотивована тим, що не вжиття заходів забезпечення в майбутньому може утруднити чи зробити не можливим виконання судового рішення.
Вказував, що ціна позову становить 2 350 000 грн 00 коп., що в еквіваленті становить близько 60 000 доларів США. Виявлені активи відповідача, орієнтовна ринкова вартість яких є співмірною з ціною позову. Так, відповідачу належить автомобіль марки «JAGUAR», модель «XJL» (модельний ряд XJ), 2015 року випуску. Відповідно до відкритого онлайн-калькулятора розрахунку вартості автомобіля на профільному порталі AUTO.RIA, середня ринкова ціна такого транспортного засобу становить 24 660 доларів США. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав, відповідачу належать лише ідеальні частки у праві власності на нерухомість, а саме: 26/100 частки житлового будинку (загальна площа 140,7 кв.м). На підставі аналізу цін на відкритому вторинному ринку нерухомості DIM.RIA, ЛУН) у відповідному районі міста Києва, орієнтовна ринкова вартість цієї частки складає близько 34 423 доларів США. 1/4 частки земельної ділянки (площа 0,1 га), орієнтовна ринкова вартість цієї частки складає близько 25 000 доларів США. Загальна орієнтовна ринкова вартість часток нерухомого майна відповідача складає 59 423 доларів США.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2026 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що обраний вид забезпечення у вигляді арешту майна не відповідає предмету заявлених позовних вимог та відсутній зв`язок між заходом та вимогою, прямо суперечить усталеній практиці Верховного Суду. Вказує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 зазначила, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є співмірним та належним видом забезпечення позову. Накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, у спорі про стягнення коштів є додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане.
Вказує, що Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2020 року у справі №922/3949/19 роз`яснив, що необхідною умовою для забезпечення позову є доведення об`єктивного ризику, підтвердженого розумною вірогідністю, а не доведення суб`єктивного наміру відповідача, що є неможливим. Сама по собі можливість одноособово розпорядитися коштами є достатнім фактором ризику. Сам факт звернення позивача до суду із позовною заявою про стягнення 2 350 000 грн 00 коп. створює високий та очевидний ризик відчуження активів. Вимога суду першої інстанції доводити факт вже розпочатого продажу майна нівелює превентивну (запобіжну) функцію інституту забезпечення позову.
Зазначає, що суд також може посилатися на відсутність точних реквізитів банківських рахунків відповідача. Проте відповідно до сталої практики Верховного Суду (постанова від 25 вересня 2019 року у справі №320/3560/18), вимога щодо точного зазначення рахунків не є обов`язковою, суд може зобов`язати банки надати інформацію про рахунки боржника. Більш того, у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2023 року (провадження №61-11439ав23) вказано, що сам лише факт відсутності вказаних позивачем відкритих банківських рахунків не є безумовною підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти в межах суми позову. У постановах Верховного Суду від 02 серпня 2019 року у справі №915/538/19 та від 06 листопада 2018 року у справі №923/560/17 викладена правова позиція, що суд вправі накласти арешт на кошти у банківських установах у межах розміру позовних вимог.
Посилається на те, що арешт обмежує лише право розпорядження (відчуження) і жодним чином не перешкоджає відповідачу фактично користуватися своїм майном (проживати у будинку чи керувати транспортними засобами). Враховуючи вищевикладене, ухвала суду першої інстанції перешкоджає ефективному захисту прав позивача та може унеможливити виконання майбутнього рішення суду.
Також вказує, що відповідач, уникаючи виконання своїх зобов`язань зі сплати значної суми заборгованості, демонструє свідоме ігнорування не лише умов укладеного договору, а й базових гарантій діяльності адвокатури. Така систематична недобросовісна поведінка особи, яка спожила послуги, але безпідставно ухиляється від розрахунку, дає суду всі обґрунтовані підстави вважати, що відповідач так само недобросовісно буде вживати заходів для швидкого приховування чи відчуження свого ліквідного майна. За таких умов, накладення арешту на майно є не просто співмірним заходом, а єдиним дієвим механізмом, здатним забезпечити реальне виконання майбутнього судового рішення та захистити законні майнові права адвоката від зловживань з боку недобросовісного клієнта.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Піліпенко Д.О. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить в апеляційній скарзі ОСОБА_1 відмовити. Вказує, що позивач не надав вагомих аргументів чи доказів про існування очевидної небезпеки порушення його прав чи інтересів або того, що захист його прав та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення.
ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, в якій просить відхилити доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, а його апеляційну скаргу задовольнити. Вказує, що твердження у відзиві на апеляційну скаргу є хибним та суперечить правовим позиціям Верховного Суду. Як вже зазначалося в апеляційній скарзі, вимога доводити факт вже розпочатого відчуження майна нівелює превентивну функцію забезпечення позову. Вважає, що доводи відзиву відповідача зводяться до загального цитування норм процесуального права та не містять жодного спростування конкретних аргументів позивача щодо наявності об`єктивних ризиків невиконання рішення суду та співмірності заявлених заходів забезпечення позову.
Також ОСОБА_1 надав додаткові пояснення, в яких наводить відповідну практику апеляційного суду.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, відповіді на відзив та додаткові пояснення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надав достатніх доказів існування реальної загрози утруднення чи неможливості виконання майбутнього судового рішення. Заявником не доведено обставин, які б свідчили про вчинення ОСОБА_2 дій, спрямованих на відчуження належного йому майна, зняття або приховування грошових коштів, переоформлення активів на інших осіб чи інше ухилення від можливого виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що сам факт наявності між сторонами спору про стягнення заборгованості за договором про надання правової допомоги та сам по собі значний розмір заявлених вимог, не є безумовною підставою для застосування заходів забезпечення позову, оскільки позивач має довести не лише наявність спору, а й реальність ризиків невиконання майбутнього судового рішення.
Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Згідно з пунктами 1, 2 ч.ч. 1, 3 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти чи заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Отже, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Тому при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
Зі місту позову вбачається, що ОСОБА_3 просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 2 350 000 грн 00 коп. заборгованості за договором про надання правової допомоги №23/202-20ВМ від 02 лютого 2020 року, яка виникла за період з 02 березня 2020 року по 02 лютого 2024 року.
Отже предметом спору є стягнення з ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 2 350 000 грн 00 коп., тобто заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги мають майновий характер.
Заперечуючи проти задоволення заяви про забезпечення вказаного позову, представник ОСОБА_2 - адвокат Піліпенко Д.О. не спростував і не заперечив самого факту існування між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 матеріально-правового спору щодо заявленої до стягнення заборгованості за договором про надання правової допомоги у розмірі 2 350 000 грн 00 коп.
За таких обставин колегія суддів вважає, що обраний позивачем захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на належне відповідачу майно та грошові кошти в межах ціни позову перебуває у прямому зв`язку з предметом спору, спрямований на забезпечення реального виконання можливого рішення суду про стягнення коштів і є співмірним із заявленими позовними вимогами.
У постанові від 12 липня 2022 року у справі № 910/8482/18 (910/4866/21) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду виснував, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів; при цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2024 року у cправі №5026/1357/2012 (925/229/24), від 09 червня 2021 року у справі № 10/5026/290/2011 (925/1502/20), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/16866/20, від 13 жовтня 2020 року у справі № 917/273/20, від 14 серпня 2018 року у справі № 916/10/18.
Зазначено, що такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постанові від 11 грудня 2023 року у cправі № 904/1934/23 виснував, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (див. постанову Верховного Суду в складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22).
За таких обставин, у разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить позивач, зокрема і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності (див. постанову Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 06 жовтня 2022 року у справі № 905/446/22).
У постанові Верховного Суду від 21 серпня 2020 року у справі № 904/2357/20, від 17 серпня 2022 року у справі № 361/3446/21, зазначено, що предметом позову у справі є вимоги позивача про стягнення коштів й виконання в майбутньому судового рішення у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів. Тому застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на банківських рахунках відповідача безпосередньо пов`язано із предметом позову.
У постановах Верховного Суду від 02 серпня 2019 року в справі № 915/538/19 та від 06 листопада 2018 року в справі № 923/560/17 викладена правова позиція, що накладення арешту на грошові кошти відповідачів слід обмежувати розміром ціни позову та можливих судових витрат. Суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру загальної суми позовних вимог та можливих судових витрат.
Сам лише факт відсутності вказаних позивачем відкритих банківських рахунків, майна боржника не є безумовною підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти в межах суми позову, що належить відповідачу, оскільки, як передбачено частиною першою статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № б/н (провадження № 61-16635ав20), від 28 вересня 2023 року у справі № б/н (провадження № 61-11439ав23), від 14 грудня 2023 року у справі № б/н (провадження № 61-14128ав23).
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі, неправильно застосував положення ст.ст.149, 150 ЦПК України, оскільки не врахував, що забезпечення позову має превентивний характер і спрямоване не на констатацію вже вчинених відповідачем дій щодо відчуження майна, а на недопущення утруднення чи неможливості виконання майбутнього судового рішення. 
Враховуючи, що предметом спору є стягнення з ОСОБА_2 2 350 000 грн 00 коп., накладення арешту на належні йому матеріальні активи у межах ціни позову є безпосередньо пов`язаним із предметом позову, співмірним заявленим вимогам та забезпечує досягнення мети інституту забезпечення позову - гарантування реального виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами 1-2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Дослідивши зміст позовної заяви ОСОБА_1 , фактичні обставини спору, характер заявлених майнових вимог, ціну позову, а також надані позивачем докази щодо наявності у ОСОБА_2 конкретного майна, колегія суддів вважає, що невжиття заходів забезпечення позову щодо належного відповідачу нерухомого майна може істотно ускладнити виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.
Водночас колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.
Так, з наявного у матеріалах справи Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 на праві власності належить: 26/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 44702938000; 1/4 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:79:003:0027, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 446971980000.
Відомостей про відчуження цього нерухомого майна ОСОБА_2 або припинення його права власності на час вирішення судом заяви про забезпечення позову, матеріали справи не містять. 
Отже, з огляду на предмет спору, а саме, стягнення з ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 2 350 000 грн 00 коп., колегія суддів вважає, що накладення арешту на 26/100 частин житлового будинку та на 1/4 частини земельної ділянки перебуває у безпосередньому зв`язку із заявленими позовними вимогами, відповідає критерію співмірності, передбаченому ст.150 ЦПК України, та спрямоване на забезпечення реального виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.
Водночас вимоги заяви ОСОБА_1 про накладення арешту на транспортний засіб «Jaguar XJL», д.н.з. НОМЕР_2 , а також на грошові кошти ОСОБА_2 на всіх рахунках у банківських та інших кредитно-фінансових установах України, задоволенню не підлягають з таких підстав.
Надана ОСОБА_1 довіреність від 02 квітня 2012 року, яка видана ОСОБА_2 щодо користування та представництва інтересів стосовно транспортного засобу Jaguar XJL, підтверджує лише факт надання представницьких повноважень щодо цього автомобіля, однак вона не є актуальним доказом того, що на час вирішення питання про забезпечення позову власником зазначеного транспортного засобу залишається саме ОСОБА_2 . 
Також матеріали справи не містять належних і достатніх доказів наявності у ОСОБА_2 грошових коштів на банківських рахунках станом на час розгляду заяви про забезпечення позову, а доказування відповідних обставин не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, з урахуванням положень ст.ст.12, 81, 149-150 ЦПК України, принципу змагальності сторін, обов`язку кожної сторони довести обставини, на які вона посилається, заборони ґрунтувати доказування на припущеннях, а також вимоги співмірності заходів забезпечення позову, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для накладення арешту лише на те майно, яке належить відповідачу та підтверджено належними доказами, а саме, на 26/100 частин житлового будинку та на 1/4 частину земельної ділянки. 
В іншій частині заява ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволенню не підлягає за її недоведеністю.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення заяви, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для її скасування та ухвалення нового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову з наведених вище підстав.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Заяву  ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.
Накласти арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , а саме:
на 26/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (Реєстраційний номер об`єкта: 44702938000);
на 1/4 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:79:003:0027 (Реєстраційний номер об`єкта: 446971980000).
В іншій частині вимог заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.
Постанова підлягає негайному виконанню.
Строк пред`явлення постанови до виконання до 23 червня 2029 року.
Стягувач - ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .
Боржник - ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: