ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/3239/25 Головуючий суддя І інстанції Агапов Р. О.
Провадження № 22-ц/818/218/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 травня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Гєрцика Р.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Лисенка Андрія Олександровича на рішення Шевченківського районного суду м.Харкова від 01 травня 2025 року у справі №638/3239/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» звернулося до Шевченківського районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №222600329 від 17.12.2021 у сумі 48 455,75 грн, з яких: 17 500,00 грн – заборгованість за кредитом; 30 955,75 грн – заборгованість за відсотками, та судових витрат.
Позовна заява мотивована тим, що позивач за договором факторингу набув право грошової вимоги до відповідачки. За умовами кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язалася вчасно повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в порядку, визначеному договором, проте відповідачка не виконала свого обов`язку та припинила повертати наданий їй кредит у строки, передбачені кредитним договором.
На підставі вищевикладеного, ТОВ «ФК «Ейс» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №222600329 від 17.12.2021 у сумі 48 455,75 грн, з яких: 17 500,00 грн – заборгованість за кредитом; 30 955,75 грн – заборгованість за відсотками, та судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Харкова від 01 травня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ейс» заборгованість за кредитним договором №222600329 від 17.12.2021 у сумі 47 820,50 грн, зокрема: 17 500,00 грн – заборгованість за кредитом; 30 320,50 грн – заборгованість за відсотками.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ейс» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 390,65 грн.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ейс» витрати на правову допомогу у розмірі 4 934,45 грн.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду, представник відповідачки – адвокат Лисенко А.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить частково скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ТОВ «ФК «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі. Крім того, просить стягнути з позивача на користь відповідачки судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, що полягає у неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи, та їх неповному встановленні, внаслідок неправильного дослідження й оцінки доказів, а також без урахування практики Верховного Суду.
В апеляційній скарзі зазначається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів видачі кредитних коштів відповідачці, а надані докази, на думку апелянта, є штучно зміненими та такими, що суперечать один одному.
Також апелянт звертає увагу, що договір факторингу було укладено раніше, ніж кредитний договір із відповідачкою.
Крім того, вказує, що позивач не надав доказів оплати за відступлення права вимоги, у зв`язку з чим не може вважатися належним позивачем у справі, а реєстри прав вимоги містять ознаки можливого штучного формування.
Апелянт також вважає, що первісним кредитором було сформовано суму заборгованості, яка в подальшому відступлена позивачу, однак така сума є необґрунтованою, зокрема в частині нарахування відсотків за межами строку дії договору.
Окрім цього, зазначає, що позовну заяву подано передчасно, оскільки докази направлення відповідачці досудової вимоги відсутні.
Також апелянт вказує на завищений розмір витрат на правничу допомогу та відсутність доказів їх фактичної сплати.
З огляду на викладене, апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Крім того, від представника ТОВ «ФК «Ейс» Полякова О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу представника відповідачки залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Харкова від 01 травня 2025 року – залишити без змін.
Зазначає, що відповідно до умов кредитного договору, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконало взяті на себе зобов`язання та платіжним дорученням ініціювало переказ коштів у загальній сумі 17 500,00 грн на картковий рахунок відповідачки. На підтвердження позовних вимог позивачем надано платіжне доручення №09f2d9cd-3925-40d2-a097-f003ddba12bf від 17.12.2021 з відміткою товариства.
Пояснює, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» є небанківською фінансовою установою та не надає платіжних послуг у розумінні законодавства, у зв`язку з чим не здійснює оформлення банківських платіжних доручень. В межах виконання умов договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ініціює платіжні операції шляхом подання платіжної інструкції надавачу фінансових платіжних послуг із зазначенням реквізитів, визначених клієнтом у заявці на отримання кредитних коштів.
Вказує, що підтвердженням перерахування коштів є подання відповідної платіжної інструкції та електронне повідомлення банку про успішне здійснення переказу на рахунок клієнта. Надані платіжні інструкції містять підпис та печатку первісного кредитора.
Таким чином, позивач вважає доведеним факт перерахування та отримання відповідачкою кредитних коштів, а відтак і виникнення у неї зобов`язань за кредитним договором.
Крім того, зазначає, що матеріали справи свідчать про здійснення відповідачкою часткових платежів на виконання умов договору, що підтверджує факт його укладення та визнання зобов`язань. Доказів неотримання кредитних коштів відповідачкою не надано.
Вказує, що Договором факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 встановлено, що предметом відступлення є право вимоги до ОСОБА_1 .
Наголошує, що реєстр не є разовим документом, оскільки умовами договору факторингу передбачено можливість його формування (укладення) неодноразово за ініціативою та за потреби сторін.
Таким чином, Договір №28/1118-01 є рамковою угодою, адже він підтверджує згоду двох сторін співпрацювати протягом визначеного проміжку часу, а саме з 28.11.2018 по 31.12.2024.
Зазначає, що право вимоги за кредитним договором №222600329 від 17.12.2021 перейшло до ТОВ «Таліон Плюс» 22.02.2022, відповідно до підписання сторонами Реєстру прав вимоги №174 за Договором факторингу №28/1118-01, який був підписаний вже після укладення кредитного договору.
Вказує, що Реєстр прав вимог №1 від 23.02.2024 за Договором факторингу №23/0224-01 також був від підписаний вже після укладення кредитного договору між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачкою.
Пояснює, що відповідно до Реєстру боржників за Договором факторингу №17/07/24, від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 48 455,75 грн. Акт прийому-передачі реєстру боржників підписано 17.07.2024, а тому право вимоги за кредитним договором №222600329 від 17.12.2021 перейшло до позивача 17.07.2024.
Таким чином, позивач є належним кредитором та отримав дійсне право вимоги за кредитним договором №222600329 від 17.12.2021.
Крім того, посилається на наступні документи: договори факторингу, витяги з реєстру боржників і прав вимоги, належним чином засвідчені печатками та підписами всіх сторін. Зауважує, що зазначені документи подані в обсязі, достатньому для забезпечення дотримання таємниці фінансової операції.
Наголошує, що оплата за договорами факторингу не стосується переходу прав вимоги, адже в них чітко визначено, що моментом набуття права вимоги є підписання сторонами Реєстру прав вимог або Реєстру боржників та Акту прийому-передачі реєстру, а тому вважає, що позивач належним чином довів факт переходу права вимоги.
Разом з тим вказує, що з метою забезпечення всебічного та об`єктивного розгляду справи позивач долучив до відзиву копії платіжних інструкцій, що підтверджують проведення оплати за набуття права грошової вимоги за Договорами факторингу №23/0224-01 від 23.02.2024 та №17/07/24 від 17.07.2024.
Зазначає, що нарахування відсотків повністю обґрунтоване та не суперечить умовам кредитного договору, з якими відповідачка ознайомилася до його укладення. При цьому ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачем жодних нарахувань не здійснювалося.
Посилаючись на Закон України «Про споживче кредитування», вказує, що позивач не зобов`язаний направляти письмове повідомлення боржнику щодо врегулювання спору в досудовому порядку.
Щодо витрат на правову допомогу зазначає, що вони підтверджені матеріалами справи та є співмірними з наданими послугами.

Разом з цим від представника відповідачки – адвоката Лисенка А.О. надійшла заява, в якій він просить виключити подані разом із відзивом на апеляційну скаргу від 23.06.2025 докази, як такі, що подані з порушенням порядку та строку, встановленого ЦПК України.

У наступних додаткових поясненнях представник позивача вказує, що перехід прав вимоги відбувся з моменту підписання сторонами Реєстру прав вимог або Реєстру боржників та Акту прийому-передачі реєстру, а тому долучені разом з відзивом докази оплати за Договорами факторингу №23/0224-01 від 23.02.2024 та №17/07/24 від 17.07.2024 не є ключовими у даному випадку, а були додані лише для повного та всебічного розгляду справи.

У відповідь на зазначені додаткові пояснення представник відповідачки подав заяву. У зазначеній заяві він просить не враховувати доводи, викладені у додаткових поясненнях позивача, оскільки вони подані з порушенням встановленого ЦПК України порядку.

Згодом від представника позивача надійшла відповідна заява, в якій він просить попередню заяву представника відповідачки про виключення документа з числа доказів залишити без задоволення.

У наступних додаткових поясненнях представник позивача просить врахувати правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 07.01.2026 у справі №727/2790/25.
Звертає увагу, що у цій постанові було зроблено висновок щодо правомірності переходу права вимоги на підставі Договору факторингу №28/1118-0128 від 28.11.2018 між первісним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс», та вказано, що до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Частинами 1 та 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів у межах, визначених ст.367 ЦПК України, дослідила матеріали справи, обговорила доводи апеляційної скарги та відзиву на неї й дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Згідно з п.п.1-4 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено укладення між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 кредитного договору №222600329 від 17.12.2021.

Крім того, суд зазначив, що кредитором зобов`язання щодо надання грошових коштів виконано належним чином, що підтверджується копією платіжного доручення від 17.12.2021 про перерахування на рахунок відповідачки грошових коштів у сумі 17 500,00 грн.

Разом з цим суд дійшов висновку, що ОСОБА_1  не виконала своїх зобов`язань після відступлення позивачу права грошової вимоги до неї, зокрема сума кредиту в обумовлені договором строки не була повернута.

При цьому суд відмовив у стягненні нарахованих відсотків у сумі 635,25 грн як таких, що були нараховані ТОВ «Таліон плюс» після спливу строку кредитного договору.

Таким чином, суд вказав, що відповідачка має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «Ейс» за кредитним договором №222600329 від 17.12.2021 на суму 47 820,50 грн, з яких: 17 500,00 грн – заборгованість за кредитом; 30 320,50 грн – заборгованість за відсотками.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки позивач не довів належними та достатніми доказами факт перерахування коштів за кредитним договором, на що звертав увагу представник відповідачки як у суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

17.12.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладений Договір кредитної лінії №222600329, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання відповідачкою одноразового ідентифікатора.
За цим Договором кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 17 500,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (п.1.1 Договору).
Кредитодавець надає перший транш за Договором у сумі 17 500,00 грн одразу після укладення Договору, який має бути повернуто до 16.01.2022 (п.1.3 Договору).
Позичальник має право користуватися кредитом від дати фактичного отримання суми кредиту за кожним траншем та до закінчення строку дії Договору чи його дострокового розірвання (п.1.6 Договору).
Кредитна лінія надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником (дисконтний період), а саме до 16.01.2022. У випадку надання першого траншу не в день укладення Договору строк дії кредитної лінії автоматично продовжується на ту кількість днів, на яку відрізняється дата укладення Договору стосовно до дати надання першого траншу за Договором (п.1.7 Договору).
Сторони погодили, що встановлений в п.1.7 Договору строк дисконтного періоду та, відповідно, строк надання кредитної лінії може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду. Кількість продовжень дисконтного періоду на умовах, описаних в цьому пункті, не обмежена. При цьому сторони узгоджують, що кількість днів, на які продовжується дисконтний період, дорівнює 30 днів (п.1.8 Договору).
Пунктом 1.9 визначено, що за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти, які нараховуються в порядку, визначеному п.1.9.1, п.1.9.2 Договору.
Порядок користування кредитом, нарахування процентів (у тому числі застосування базової процентної ставки), наслідки порушення зобов`язань позичальником, а також строки і умови повернення кредиту та продовження строку дії Договору врегульовані п.п.1.8, 1.9.3, 1.11, 1.12, 1.12.1 Договору.
Надання грошових коштів підтверджується копією платіжного доручення від 17.12.2021 про перерахування на рахунок відповідачки грошових коштів у сумі 17 500,00 грн.
Згідно з розрахунком ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», заборгованість відповідачки станом на 22.02.2022 складала 47 299,00 грн.
28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон плюс» (фактор) укладено Договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується прийняти їх та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату.
Додатковою угодою №19 від 28.11.2019 строк дії Договору продовжено до 31.12.2020.
Додатковою угодою №26 від 31.12.2020 строк дії Договору продовжено до 31.12.2021.
Згідно з п.4.1 Договору, наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує.
Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги.
Згідно з Реєстром прав вимоги №174 від 22.02.2022, ТОВ «Таліон плюс» набуло право вимоги до відповідачки за кредитним договором №222600329 від 17.12.2021 на суму 47 820,50 грн. 
23.02.2024 між ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» (фактор) та ТОВ «Таліон плюс» (клієнт) укладено Договір факторингу №23/0224-01, відповідно до якого ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» набуло право вимоги до відповідачки за кредитним договором №222600329 від 17.12.2021 на суму 48 455,75 грн, що підтверджується Витягом з реєстру прав вимоги №1 від 23.02.2024.
17.04.2024 між ТОВ «ФК «Ейс» (фактор) та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» укладено Договір факторингу №17/04/24, відповідно до якого ТОВ «ФК «Ейс» набуло право вимоги до відповідачки за кредитним договором №222600329 від 17.12.2021 на суму 48 455,75 грн, що підтверджується Витягом з реєстру боржників від 17.04.2024.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи (ч.13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Встановлені судом першої інстанції обставини та висновки щодо укладення вищевказаного кредитного договору не оскаржуються, а тому, відповідно до ст.367 ЦПК України, колегія суддів їх не перевіряє.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції, всупереч вимогам ст.89 ЦПК України в оскаржуваному рішенні не надав належної оцінки відсутності належних і допустимих доказів надання відповідачці кредитних коштів та обґрунтованості розміру заборгованості, а також не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні належні й допустимі докази виконання первинним кредитором свого обов`язку за цим договором щодо перерахування відповідачці відповідних грошових коштів. Зазначені доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.
Пунктами 3,21,28,29,30,31,36,37,40,52,54,68,81,82,85,86,90,94 частини 1 статті 1 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що безготівкові розрахунки – перерахування коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів, а також перерахування надавачами платіжних послуг коштів, внесених платниками готівкою, на рахунки отримувачів; ініціатор – особа, яка на законних підставах ініціює платіжну операцію шляхом формування та/або подання відповідної платіжної інструкції, у тому числі із застосуванням платіжного інструменту. 
До ініціаторів належать платник, отримувач, стягувач, обтяжувач; користувач платіжних послуг (далі - користувач) – фізична особа або юридична особа, яка отримує чи має намір отримати платіжну послугу як платник або отримувач (або обидва одночасно) та/або є власником електронних грошей (цифрових грошей Національного банку України), а в разі надання послуг банком – клієнт банку; кредитовий переказ – платіжна операція з рахунку платника на підставі платіжної інструкції, наданої платником або надавачем послуг з ініціювання платіжних операцій, за умови отримання згоди платника на виконання платіжної операції, наданої надавачу платіжних послуг платника; кредитовий трансфер – платіжний інструмент у вигляді сукупності процедур, передбачених нормативно-правовими актами Національного банку України, що використовується для ініціювання кредитового переказу або миттєвого кредитового переказу; ліцензія на надання фінансових платіжних послуг (далі - ліцензія) – ліцензія, що надається Національним банком України юридичній особі відповідно до цього Закону та засвідчує право такої юридичної особи на провадження діяльності з надання всіх або окремих фінансових платіжних послуг; надавач платіжних послуг з обслуговування рахунку – надавач платіжних послуг, у якому відкритий рахунок платника для виконання платіжних операцій; надавач платіжних послуг з ініціювання платіжної операції – юридична особа, яка в установленому цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України порядку отримала право на надання послуг з ініціювання платіжної операції; небанківський надавач платіжних послуг – надавач платіжних послуг, що не є банком. 
До небанківських надавачів платіжних послуг для цілей цього Закону належать надавачі платіжних послуг, передбачені пунктами 2-7 частини першої статті 10 цього Закону; отримувач – особа, на рахунок якої зараховується сума платіжної операції або яка отримує суму платіжної операції в готівковій формі; платіжна інструкція – розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції; платник – особа, з рахунку якої ініціюється платіжна операція на підставі платіжної інструкції або яка ініціює платіжну операцію шляхом подання/формування платіжної інструкції разом з відповідною сумою готівкових коштів; розрахунковий банк – уповноважений оператором відповідної платіжної системи банк, що бере участь у проведенні розрахунків у платіжній системі; споживач – фізична особа, яка отримує або має намір отримати платіжну послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю; суб`єкти платіжних операцій – користувачі (платники, отримувачі) та відповідні надавачі платіжних послуг; сума платіжної операції – відповідна сума коштів, яка в результаті виконання платіжної операції має бути зарахована на рахунок отримувача або видана отримувачу в готівковій формі; унікальний ідентифікатор – комбінація літер, цифр, символів або знаків, що надається користувачу надавачем платіжних послуг та дає змогу однозначно ідентифікувати користувача та/або його рахунок для цілей виконання платіжної операції; фінансова установа, що має право на надання платіжних послуг, – небанківська фінансова установа, що не має статусу платіжної установи або установи електронних грошей та має право надавати окремі фінансові платіжні послуги, перелік яких визначений законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг.
Статтею 5 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що до фінансових платіжних послуг належать такі послуги: 1) послуги із зарахування готівкових коштів на рахунки користувачів, а також усі послуг щодо відкриття; 2) обслуговування та закриття рахунків (крім електронних гаманців); 3) послуги з виконання платіжних операцій із власними коштами користувача з рахунку/на рахунок користувача (крім платіжних операцій з електронними грошима), у тому числі: а) виконання кредитового переказу; б) виконання дебетового переказу; в) виконання іншої платіжної операції, у тому числі з використанням платіжних інструментів; 4) послуги з виконання платіжних операцій з рахунку/на рахунок користувача (крім платіжних операцій з електронними грошима), за умови що кошти для виконання платіжної операції надаються користувачу надавачем платіжних послуг на умовах кредиту, у тому числі: а) виконання кредитового переказу; б) виконання дебетового переказу; в) виконання іншої платіжної операції, у тому числі з використанням платіжних інструментів; 5) послуги з емісії платіжних інструментів та/або здійснення еквайрингу платіжних інструментів; 6) послуги з переказу коштів без відкриття рахунку; 7) послуги з випуску електронних грошей та виконання платіжних операцій з ними, у тому числі відкриття та обслуговування електронних гаманців.
Статтею 10 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що до надавачів платіжних послуг належать: 1) банки, філії іноземних банків (далі - банки); 2) платіжні установи (у тому числі малі платіжні установи); 3) філії іноземних платіжних установ; 4) установи електронних грошей; 5) фінансові установи, що мають право на надання платіжних послуг; 6) оператори поштового зв`язку; 7) надавачі нефінансових платіжних послуг; 8) Національний банк України; 9) органи державної влади, органи місцевого самоврядування. 
Особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають право на провадження діяльності з надання фінансових платіжних послуг лише після отримання ними ліцензії відповідно до цього Закону та за умови включення до Реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом. Банки мають право надавати платіжні послуги на підставі банківської ліцензії без отримання окремої ліцензії відповідно до цього Закону. 
Банки надають платіжні послуги в порядку, передбаченому цим Законом та Законом України «Про банки і банківську діяльність». 
Фінансова установа, що має право на надання платіжних послуг, має право надавати фінансову платіжну послугу за умови включення права на надання такої фінансової платіжної послуги до ліцензії на діяльність такої фінансової установи відповідно до закону з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг, а також включення такої особи до Реєстру. Платіжна установа (у тому числі мала платіжна установа), установа електронних грошей набуває статусу фінансової установи з дня її включення до Реєстру.

Згідно з даними з Державного реєстру юридичних осіб, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (код ЄДРПОУ 38569246) включено до реєстру, серед видів діяльності зазначено грошове посередництво (основний вид діяльності) та надання іншої допоміжної діяльності у сфері фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення.
Згідно з ч.1 ст.29 Закону країни «Про фінансові послуги та фінансові компанії» фінансова компанія – це фінансова установа, яка на підставі відповідної ліцензії має право здійснювати діяльність з надання одного або декількох з таких видів фінансових послуг: 1) надання коштів та банківських металів у кредит; 2) надання гарантій; 3) факторинг; 4) фінансовий лізинг; 5) торгівля валютними цінностями; 6) фінансові платіжні послуги з переказу коштів без відкриття рахунку та/або із здійснення еквайрингу платіжних інструментів.
Відповідно до приписів пункту 6 розділу І Інструкції про безготівкові розрахунку в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 за №163 (далі за текстом – Інструкція №163), платіжна інструкція – розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції; платіжна операція – будь-яке внесення, переказ або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього; платник – особа, з рахунку якої ініціюється платіжна операція на підставі платіжної інструкції; сума платіжної операції – відповідна сума коштів, яка в результаті виконання платіжної операції повинна бути зарахована на рахунок отримувача або видана отримувачу в готівковій формі.

На підтвердження надання 17.12.2021 відповідачці кредитних коштів у розмірі 17 500,00 грн позивачем надано суду платіжне доручення №09f2d9cd-3925-40d2-a097-f003ddba12bf від 17.12.2021, складене ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», та виписку з особового рахунку за кредитним договором №222600329 від 17.12.2021, підготовлену ТОВ «ФК «Ейс», що не відповідають вимогам законодавства до первинних бухгалтерських документів, які підтверджують перерахування первісним кредитором грошових коштів позичальнику. Таким документом є виписка з банківського рахунку первісного кредитора про здійснення відповідної грошової операції на користь позичальника або платіжна інструкція з відміткою банку про здійснення операції та іншою інформацією, передбаченою зазначеною Інструкцією №163.

Такий висновок ґрунтується на особливостях бухгалтерського оформлення безготівкових грошових операцій первісним кредитором у цій справі, який не є банківською фінансовою установою, а також на правових висновках, викладених у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891-15 (провадження №61-517св18) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Згідно з цими висновками, кредитор зобов`язаний довести факт отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором, що підтверджує наявність заборгованості та її розмір, шляхом подання первинних документів, оформлених відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до зазначеної норми Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п.62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або надсилання клієнту.

Відтак виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, що може бути доказом і який суд має оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів щодо реального виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі №426/4264/19.

Проте ані з наданого позивачем платіжного доручення, ані з виписки з особового рахунку чи інших наявних у матеріалах справи доказів, з урахуванням обов`язкових у таких випадках стандартів бухгалтерського обліку, неможливо встановити, що відповідний переказ фактично був здійснений у безготівковій формі за рахунок грошових коштів первісного кредитора на користь відповідачки на підставі вищевказаного кредитного договору. Надані позивачем на підтвердження виконання первісним кредитором обов`язків за укладеним між сторонами кредитним договором документи не містять такої інформації, а відтак за відсутності на них відмітки банку про здійснення відповідної грошової операції у безготівковій формі вони не є належними доказами фактичного виконання умов кредитного договору щодо передачі кредитних коштів первісним кредитором (ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») та їх отримання позичальником ( ОСОБА_1 ), що є необхідною умовою для виникнення зобов`язань у позичальника згідно з умовами цього договору. Наведені з цього приводу доводи скарги не спростовують зазначених висновків суду.

Платіжне доручення, яке фактично є розпорядженням ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь надавача платіжних послуг для здійснення переказу коштів, не є належним і достатнім доказом на підтвердження здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів ОСОБА_1 , а зазначена в ньому інформація не відповідає вимогам бухгалтерського обліку до таких документів. Надане позивачем платіжне доручення за відсутності в ньому відповідної відмітки банку про проведення зазначеної грошової операції не є первинним бухгалтерським документом, який фіксує здійснення платежу та є необхідним для підтвердження таких юридичних фактів. Сам по собі факт складання або подання платіжного доручення (інструкції), без підтвердження реального проведення такої операції у безготівковій формі через банківську установу, не є належним підтвердженням зарахування коштів кредитора на рахунок їх отримувача.

Зазначене відповідає змісту пункту 37 розділу ІІ Інструкції №163 (зі змінами) про те, що платіжна інструкція, оформлена платником в електронній або паперовій формі, повинна містити такі обов`язкові реквізити: 1) дату складання і номер; 2) унікальний ідентифікатор платника або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; 3) найменування надавача платіжних послуг платника; 4) суму цифрами та словами; 5) призначення платежу; 6) підпис(и) платника; 7) унікальний ідентифікатор отримувача або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; 8) найменування надавача платіжних послуг отримувача. 

Вказівки щодо особливостей заповнення реквізитів платіжної інструкції, оформленої в паперовій або електронній формі (додаток до Інструкції №163 (пункт 10 розділу I)), передбачають наявність такої інформації у платіжних інструкціях, зокрема: платіжна інструкція засвідчується підписами [власноручним(ими)/електронним(ими)] уповноваженого працівника надавача платіжних послуг, який оформив платіжну інструкцію, та працівника, на якого покладено функції контролера. У разі перерахування коштів на рахунки отримувачів (фізичних та юридичних осіб), які відкриті в іншого надавача платіжних послуг, платіжна інструкція засвідчується підписом(ами) [власноручним(ими)/електронним(ими)] уповноваженого(их) працівника(ів) надавача платіжних послуг, визначеного(их) внутрішніми документами надавача платіжних послуг (п.19 Інструкції №163).

Аналогічні недоліки наявні й у виписці з особового рахунку за кредитним договором №222600329 від 17.12.2021, поданої ТОВ «ФК «Ейс», оскільки вона створена самим позивачем, є похідним, аналітичним документом, складеним на підставі первинних даних, а не первинним документом бухгалтерського обліку у розумінні ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак не може вважатися належним та достовірним доказом наявності та розміру заборгованості.

За відсутності таких первинних документів суд позбавлений можливості перевірити реальність господарських операцій, у тому числі факт отримання відповідачкою кредитних коштів, у зв`язку з чим доводи представника позивача щодо наявності заборгованості є недоведеними.

Додатки до позовної заяви без банківської виписки з особового рахунку ОСОБА_1 не підтверджують факту отримання відповідачкою кредитних коштів.

Посилання представника позивача на ненадання відповідачкою доказів, які б спростовували доводи позивача є безпідставним, оскільки відповідно до ст.81 ЦПК України обов`язок доказування факту перерахування та отримання кредитних коштів покладається на позивача. Вимога до відповідача доводити факт неотримання коштів є застосовною лише після доведення позивачем факту перерахування кредитних коштів і за своїм змістом фактично означає покладення обов`язку доказування негативного факту, що суперечить засадам цивільного судочинства та принципу змагальності сторін.

При цьому суд апеляційної інстанції у даному випадку позбавлений підстав самостійно збирати докази, тоді як клопотань від позивача про витребування таких доказів, як це передбачено ЦПК України, до суду не надходило.

Позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами щодо доведеності позовних вимог і, відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №755/18920/18.

За відсутності таких доказів суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З огляду на недоведеність реального характеру кредитного договору, у позивача відсутнє належним чином підтверджене право вимоги. За таких обставин колегія суддів не вбачає необхідності досліджувати інші доводи апеляційної скарги, зокрема щодо правомірності нарахування процентів, оскільки вони не мають самостійного юридичного значення. Крім того, відповідно до статей 512, 514, 1077 ЦК України, відступлення права вимоги (факторинг) є похідним від основного зобов`язання, а відтак відсутність належно підтвердженого первісного зобов`язання виключає виникнення у фактора права вимоги до боржника.

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати відповідно до п.п.2-4 ч.1 ст.376 ЦПК України та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи представника відповідачки щодо розміру та обґрунтованості витрат на правничу допомогу не підлягають оцінці, оскільки у зв`язку з відмовою у задоволенні позову відпала правова підстава для покладення таких витрат на відповідачку. Відповідно до ст.133, ч.1 ст.137 та ст.141 ЦПК України судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, розподіляються між сторонами пропорційно до задоволених позовних вимог, а у разі відмови в позові не підлягають стягненню з відповідача.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, згідно зі ст.141 ЦПК України з ТОВ «ФК «Ейс» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 868,77 грн, сплачений за подання апеляційної скарги (а.с.132, 148).

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Лисенка Андрія Олександровича задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Харкова від 01 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №222600329 від 17.12.2021 відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» (м.Київ, Харківське шосе, 19, офіс 2005, код ЄДРПОУ 42986956) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2 868,77 грн, сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 01 травня 2026 року.
Головуючий суддя   В.Б. Яцина
Судді колегії    Р.В. Гєрцик

Ю.М. Мальований.