УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року
м. Київ
справа № 734/3185/25
провадження № 51-1963 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 квітня 2026 року щодо останнього,
встановив:
Вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2025 року, залишеним без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 10 квітня 2026 року,  ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Початок строку відбування покарання  ОСОБА_5 вирішено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Цивільні позови потерпілих задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5 на користь: ОСОБА_6 250 000 грн моральної шкоди;  ОСОБА_7 - 200 000 грн моральної шкоди та 27 940 грн витрат на поховання.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.
За вироком суду  ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 26 травня 2025 року, близько 21 год 10 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки 
НYNDAI SONАТА, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у с. Єрків Чернігівського району Чернігівської області по автомобільній дорозі у напрямку від м. Києва до м. Чернігова зі швидкістю, яка перевищує максимально допустиму швидкість в межах населеного пункту 50 км/год, а саме біля 
77.51-83.97 км/год, діючи необережно, проявивнеуважність, в порушення вимог 
п. п. 1.3., 1.5., 2.3. б), 2.3 (д), 18.1 Правил дорожнього руху, неправильно оцінив дорожню обстановку, перед нерегульованим пішохідним переходом не зменшив швидкість, не зупинився, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, та не відновив рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка переходила проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переході поблизу буд. 37 по вул. Гагаріна у с. Єрків Чернігівського району, зліва на право по ходу руху вказаного транспортного засобу.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням її смерті. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення в частині призначеного покарання, призначити ОСОБА_5 покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки, а в частині вирішення цивільних позовів - скасувати оскаржувані судові рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 і ОСОБА_7 до ОСОБА_5 у повному обсязі.
В обґрунтування зазначає, що суди безпідставно відмовили у застосуванні до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України та призначили йому надмірно суворе покарання. На переконання захисника, суди не врахували, що ОСОБА_5 є діючим військовослужбовцем Національної гвардії України, утримує сім`ю, у тому числі дітей дружини від першого шлюбу, а тому наведені обставини свідчать про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства. Крім того, у досудовій доповіді органу пробації також зазначалось про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання. Зазначає, що додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки є необґрунтованим, оскільки санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає його як факультативне, а суд не навів належних мотивів необхідності застосування такого покарання саме до військовослужбовця, для якого керування транспортними засобами пов`язане з виконанням службових обов`язків. Обґрунтовуючи доводи щодо незаконного задоволення цивільних позовів потерпілих, захисник вказує, що суди попередніх інстанцій без належного дослідження доказів дійшли передчасного висновку про наявність у потерпілих права на відшкодування моральної шкоди у визначених розмірах. Зокрема, наголошує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у виклику потерпілого ОСОБА_6 для надання особистих пояснень, хоча з огляду на заперечення сторони захисту щодо характеру його відносин із загиблою така участь була необхідною для повного та безпосереднього з`ясування усіх обставин кримінального провадження. При цьому допитані свідки, за твердженням захисника, не підтвердили факту спільного проживання, ведення спільного господарства чи існування фактичних сімейних відносин між ОСОБА_6 та загиблою, а тому сам по собі факт зареєстрованого шлюбу не може бути безумовною підставою для стягнення моральної шкоди у розмірі 250 000 грн. Щодо цивільного позову ОСОБА_7 зазначає, що матеріали кримінального провадження не містять належних та допустимих доказів того, що вона проживала із загиблою однією сім`єю та вела спільний побут, тоді як суд обмежився формальними посиланнями на родинні зв`язки та довідку органу місцевого самоврядування, які самі по собі не можуть підтверджувати зазначені обставини. Окрім того, звертає увагу й на те, що моральна шкода та витрати на поховання підлягають відшкодуванню страховиком відповідно до Закону України 
«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тому за відсутності доказів недостатності страхової виплати, стягнення таких сум безпосередньо із засудженого є необґрунтованим. Стверджує, що апеляційна скарга представника потерпілого не підлягала розгляду та мала бути повернута, оскільки останнім днем строку на апеляційне оскарження було 25 грудня 2025 року, тоді як адвокат ОСОБА_9 подав скаргу лише 26 грудня 2025 року, про що стороною захисту було заявлено відповідне клопотання.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 
ст. 286 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, тому судові рішення в цій частині не перевіряються.
Судовий розгляд кримінального провадження проведено в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
Колегія суддів касаційного суду вважає неспроможними доводи касаційної скарги захисника щодо безпідставного незастосування судами першої та апеляційної інстанцій, передбаченого ст. 75 КК України інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, з огляду на таке.
Призначення покарання та звільнення від його відбування, попри нерозривний взаємозв`язок з точки зору правових наслідків для засудженого, мають відмінну юридичну природу і є окремими заходами, які послідовно застосовуються судом у разі прийняття відповідного рішення. При цьому вирішення питання про обрання особі виду та розміру покарання передує вирішенню питання про звільнення від його відбування з випробуванням, що прямо випливає зі змісту положень ч. 1 
ст. 75 КК України.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
За правилами ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК України.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.
Разом з цим, як питання призначення покарання так і звільнення від його відбування безпосередньо пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Як слідує зі змісту оскаржуваного вироку, призначаючи   ОСОБА_10 покарання місцевий суд врахував:
- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до 
ст. 12 КК України є тяжким, конкретні обставини його вчинення;
- дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, військовослужбовець, позитивно характеризується в сім`ї та за місцем служби, має на утриманні одну малолітню дитину та приймає участь у вихованні та утриманні двох малолітніх дітей дружини від попереднього шлюбу;
- обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують;
- зміст досудової доповіді;
- позицію потерпілої.
Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції призначив ОСОБА_10 наближене до мінімального покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, оскільки дійшов висновку, що за обставин цього кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого саме таке покарання є співмірним і адекватним характеру вчинених дій та їх небезпечності.
Не погодившись із вироком суду, сторона захисту звернулась з апеляційними скаргами, доводи яких аналогічні доводам касаційної скарги, за результатами розгляду яких суд апеляційної інстанції залишив їх без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що при призначенні 
ОСОБА_5 покарання судом враховано всі обставини, які передбачені вимогами статей 50, 65 КК України, зокрема й ті, на які посилалась сторона захисту, а покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Підстав для застосування положень ст. 75 КК України апеляційним судом встановлено не було.
Щодо застосування додаткового покарання апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає можливість як призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і незастосування такого покарання до особи.
Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер, а тому це питання, як визначив законодавець, вирішується судом на власний розсуд з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, а також їх наслідків та інших істотних обставин справи.
Врахувавши обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, відверте нехтування обвинуваченим ПДР, а також наслідки у вигляді смерті   ОСОБА_11 , суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише з призначенням йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що висновок органу пробації щодо можливості виправлення особи без ізоляції від суспільства не є для суду визначальним та має рекомендаційний характер. Такий висновок підлягає оцінці у сукупності з іншими обставинами кримінального провадження. Водночас,посилання сторони захисту на перебування на утриманні засудженого дітей не спростовує висновків судів про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
З урахуванням викладеного, призначене     ОСОБА_10  покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому відсутні підстави вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Доводи захисника про безпідставне задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 , яка є сестрою загиблої, з огляду на те, що відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, можливе лише особам, які проживали із загиблою однією сім`єю, що, на думку сторони захисту, належним чином не доведено, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Пунктом 10 ч. 1 ст. 56 КПК України передбачено право потерпілого на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
Відповідно до ч. 6 ст. 55 КПК України, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи, положення частин 1-3 цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК України, до таких осіб, зокрема, належать рідні брати і сестри, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки.
Як зазначив суд апеляційної інстанції, згідно з наданими документами ОСОБА_7 є рідною сестрою ОСОБА_8 , при цьому вони спільно проживали та вели спільне господарство, що підтверджується довідкою старости Козелецької сільської ради. Крім того, саме ОСОБА_7 здійснила поховання загиблої та понесла відповідні матеріальні витрати. Також постановою слідчого її було визнано потерпілою у кримінальному провадженні як особу, якій унаслідок смерті ОСОБА_8 завдано моральної та майнової шкоди.
Отже, суди дійшли висновку про наявність обставин, які підтверджують як родинний зв`язок, так і фактичне спільне проживання ОСОБА_7 із загиблою, що відповідно до положень ч. 6 ст. 55 та п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК України обумовлює її належність до кола осіб, які можуть бути визнані потерпілими у випадку смерті особи та реалізовувати відповідні процесуальні права.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано врахував, що ОСОБА_7 набула процесуального статусу потерпілої відповідно до вимог КПК України, а відтак має належні правові підстави для реалізації прав потерпілої особи у цьому кримінальному провадженні, зокрема, право на відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 2 ст. 286 КК України.
Наведене узгоджується з практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладеною, зокрема, у постановах від 15 серпня 2024 рокуу справі 
№ 748/802/23 (провадження № 51-1145км 24), від 03 лютого 2025 року у справі 
№ 930/2144/22 (провадження № 51-4571км 24).
Таким чином, потерпіла ОСОБА_7 належить до суб`єктів, яким може бути компенсована моральна шкода, завдана смертю ОСОБА_8 , навіть у разі, якщо вона не проживала однією сім`єю з рідною сестрою, якій   ОСОБА_12 внаслідок вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, заподіяно смерть.
Аналізуючи доводи захисника про безпідставну відмову суду першої інстанції у виклику потерпілого ОСОБА_6 для надання показань із посиланням на необхідність додаткового з`ясування характеру його відносин із загиблою, колегія суддів вважає їх неспроможними.
Так, позовні вимоги ОСОБА_6 мотивовані тим, що він перебував із загиблою у зареєстрованому шлюбі, вони постійно проживали разом, вели спільне господарство. Внаслідок її загибелі йому завдано моральної шкоди, яка проявилася у глибоких душевних стражданнях, тривалих негативних переживаннях, емоційному стресі, щоденних спогадах про наслідки психотравмуючої події, емоційних реакціях при її згадуванні, порушенні концентрації уваги та суттєвому погіршенні психологічного стану, а також почуттях розгубленості та страху у зв`язку з втратою близької людини.
Як зазначено апеляційним судом, відповідно до свідоцтва про шлюб 
ОСОБА_6 уклав шлюб із ОСОБА_8 , про що 26 жовтня 2024 року Київським відділом державної реєстрації шлюбів ЦМУ МЮ України було складено актовий запис № 1659. Доказів розірвання чи визнання цього шлюбу недійсним матеріали кримінального провадження не містять.
При цьому доводи сторони захисту щодо нібито фіктивності шлюбу між 
ОСОБА_6 та загиблою ОСОБА_8 ґрунтуються виключно на припущеннях. Сам по собі факт відсутності очевидців спільного проживання або суб`єктивні оцінки поведінки третіх осіб не спростовують юридичного значення зареєстрованого шлюбу та правових наслідків, які з нього випливають.
Отже, встановлений судами факт перебування потерпілого у зареєстрованому шлюбі із загиблою, за відсутності доказів його припинення або недійсності, є достатньою та належною підставою для висновку про наявність у нього права на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю дружини. Таким чином відмова місцевого суду у допиті потерпілого ОСОБА_6 не вплинула на повноту та правильність встановлення судами фактичних обставин у цій частині.
Стосовно доводів про те, що суд необґрунтовано визначив стягнення моральної та матеріальної шкоди з обвинуваченого, а не із страхової компанії, а також не залучив страхову компанію як співвідповідача, необхідно зазначити таке.
Як слідує зі змісту касаційної скарги та долучених копій судових рішень, потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 звернулися із цивільними позовами у межах даного кримінального провадження до ОСОБА_5 , при цьому клопотання про залучення страхової компанії як цивільного співвідповідача, у тому числі стороною захисту, під час судового розгляду заявлено не було. 
За таких обставин суди попередніх інстанцій вирішили питання про відшкодування шкоди шляхом її стягнення з обвинуваченого як особи, яка завдала шкоди, що узгоджується з положеннями статей 128-129 КПК України та статті 1187 ЦК України. 
Так, потерпілі реалізували своє право на відшкодування шкоди шляхом звернення виключно до особи, яка її завдала, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, приписам ч. 1 ст. 12 ЦК України щодо свободи здійснення цивільних прав.

З урахуванням наведеного, вирішення судами питання про стягнення шкоди з обвинуваченого як заподіювача шкоди відповідає вимогам статті 1194 ЦК України та не суперечить положенням спеціального законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності.
Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 11 квітня 2024 року у справі № 165/1023/17 (провадження № 51-4480 км 23), від 
19 лютого 2025 року у справі № 371/235/24 (провадження № 51-5290 км 24).
Щодо доводів сторони захисту про безпідставне прийняття до розгляду апеляційних скарг представника потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_9 , з огляду на нібито пропуск строку на апеляційне оскарження, необхідно зазначити, що як слідує з долученої копії судового рішення, за результатами апеляційного розгляду вказані апеляційні скарги були залишені без задоволення, тому наведені стороною захисту обставини не вплинули на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали апеляційного суду.
Твердження захисника про надмірний розмір відшкодування моральної шкоди є безпідставним, оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині належним чином умотивовані, відповідають вимогам КПК України, а визначений розмір відшкодування ґрунтується на засадах розумності та справедливості і не становить надмірного тягаря для засудженого.
При цьому розмір моральної шкоди у кожному кримінальному провадженні визначається судом індивідуально з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема, характеру вчиненого кримінального правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань потерпілих, ступеня та характеру негативних наслідків, ступеня вини особи, яка завдала шкоди, а також інших обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення питання про її відшкодування.
Верховний Суд вважає, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 квітня 2026 року щодо останнього. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3