Справа № 713/195/26 
Провадження №2/713/292/26 
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
іменем України

18.06.2026 м. Вижниця
Вижницький районний суд в складі: головуючого судді Осокіна А.Л., за участю секретаря Холіван В.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа: Служба у справах дітей, в особі Вижницької міської ради Вижницького району,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся в суд з позовом до  ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа: Служба у справах дітей, в особі Вижницької міської ради Вижницького району, посилаючись на наступне.
Сторони являються батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач будучи його мамою, злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.
Виходячи з викладеного позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав щодо сина.
Ухвалою від 02.02.2026 відкрито загальне позовне провадження, у справі призначено підготовче судове засідання та витребувано з виконкому Вижницької міської ради Вижницького району як органу опіки та піклування висновок щодо розв`язання спору.
25.02.2026 позивачем подано уточнений позов. 
22.05.2026 винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду.
Представник позивача адвокат Краснюк В.В. в судове засідання не з`явився надав суду клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та його представника.
Позивач та його представник адвокат Краснюк В.В. в судовому засіданні позов підтримали.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила хоча про час та розгляд справи належним чином була повідомлена розміщенням оголошенням на сайт судової влади. 
Третя особа органі опіки та піклування Вижницької міської ради Вижницького району в судове засідання свого представника не направила, надала заяву про розгляд справи у відсутності представника. Позовні вимоги визнала. Надала суду висновок органу опіки та піклування №02-18/336 від 24.03.2026, яким вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача.
Суд знаходить можливим розглянути справу у відсутності відповідача та третьої особи та ухвалити заочне рішення.

Проаналізувавши обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд знаходить, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
За змістом ст.89 ЦПК України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що позивач та відповідач, являються батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказане підтверджується копією свідоцтва про народження.
З акту обстеження матеріально-побутових умов №523 від 06.11.2025 Вижницької міської ради вбачається, що позивач проживає разом з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_1 без реєстрації. Батьком сам опікується дитиною. Мати 
ОСОБА_4 наказу від 17.12.2025 Служби у справах дітей Вижницької міської ради вбачається, що ОСОБА_3 влаштовано у сім`ю тітки ОСОБА_5 в с.Іспас Вижницького району.
З копії заяви від 28.02.2024 вбачається, що ОСОБА_2 зазначає, що вона виїхала за кордон на заробітки у зв`язку з важким матеріальним становищем, та залишила сина з батьком ОСОБА_1 .
З акту обстеження від 18.02.2026 вбачається, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з тіткою ОСОБА_5 в с.Іспас Вижницького району.

З характеристики №49 від 11.02.2026 Вижницької міської риди Вижницького району вбачається, що ОСОБА_2 проживає з ОСОБА_3 , та спільно виховують сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 тимчасово виїхала за кордон. Скарг до старостату с. Чорногузи на ОСОБА_2 не надходило та її поведінка в селі задовільна. 
З Висновку органу опіки та піклування від 24.03.2026 Вижницької міської ради Вижницького району вбачається, що орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
У висновку зазначено, що ОСОБА_2 виїхала за кордон і, серед іншого, жодного разу не цікавилась сином, за час його проживання у тітки ОСОБА_6 

вказаний висновок базується виключно на поясненнях позивача та заяви відповідача про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Вказаний висновок є недостатньо обґрунтований, здійснений без урахування характеристики матері дитини та її ставлення до виконання батьківських обов`язків.

Вирішуючи даний позов, суд виходить з такого.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17.
У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначено, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
Судом не встановлено фактів нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо її дітей.
У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №638/2254/18 зазначено про те, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК) є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів.
При цьому суд зазначає про те, що позивачем не доведено факту злісного ухилення відповідачкою від здійснення батьківських обов`язків відносно дітей.
Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, його вихованням і розвитком займається батько, не є безумовним свідченням небажання матері дитини приймати участь у їхньому утриманні і вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням матір`ю її батьківськими обов`язками.
Крім того, з матеріалів справи беззаперечно вбачається, що мати виїхала за кордон для заробітку коштів у зв`язку з важким матеріальним становищем.
За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, висновок має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного з батьків батьківських прав. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Оцінюючи висновок органу опіки та піклування, суд не погоджується з вказаним висновком, зважаючи на те, що у вказаному висновку не наведено належних підстав та достатніх аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дитини та не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина. 
Отже, висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав  ОСОБА_2 відносно її сина, який судом оцінено у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).
Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
За таких обставин суд знаходить, що у позов слід залишити без задоволення.
Водночас обставини цієї справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити  ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з сином, брати участь у його вихованні, розвитку та піклуванні.
Суд звертає увагу, що залишення поза увагою попередження про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21, провадження № 61-4524св23).
Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що  ОСОБА_2 слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання сина і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.
Зважаючи на те, що позивачу у позові відмолено, тому, відповідно до ст.141 ЦПК України, на користь позивача не належить стягувати понесені ним при зверненні до суду судові витрати. 
На підставі ст.ст.150, 164, 165, 166, 180-182, 184 СК України, керуючись ст.ст. 4, 13, ст.76, 77, 81, 258-265, 280-282 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа: Служба у справах дітей, в особі Вижницької міської ради Вижницького району - відмовити. 
Попередити  ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 . 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .
Третя особа: Служба у справах дітей, в особі Вижницької міської ради Вижницького району, вул. Центральна,20, смт. Берегомет Вижницького району Чернівецької області.
Повний текст рішення складено 26.06.2026.

Суддя Андрій ОСОКІН