ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 460/8305/25 пров. № А/857/16706/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Гудима Л.Я.,

розглянувши в електронній формі у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Поліщук О.В.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення – 09 лютого 2026 року,

В С Т А Н О В И В:
09 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області в якому просила: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, відображенні у рішенні про відмову в призначенні пенсії від 19.03.2025 № 172550009001, щодо незарахування до страхового стажу періоду роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 з 26.07.1984 по 31.07.1992, періодів здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2013 та з 01.01.2014 по 31.12.2014; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу період роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 з 26.07.1984 по 31.07.1992, періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2013 та з 01.01.2014 по 31.12.2014.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що в березні 2025 року вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком, яку за принципом екстериторіальності було скеровано до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області для розгляду по суті. Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області оскаржуваним рішенням від 19.03.2025 № 172550009001 відмовило в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Так, до страхового стажу не були зараховані періоди роботи згідно трудової книжки з 26.04.1984 по 31.07.1992, оскільки наявне виправлення наказу на прийняття на роботу, відсутня печатка при звільненні та підпис відповідальної особи; наданому архівному витязі від 06.01.2025 № 07-02-30/05-П-3/1 відсутня дата звільнення. Крім того, в актах перевірки від 24.02.2025 № 1700-1002-1/1117 та № 1700/1002-1/1118 за період 1984-1987 роки та березень-грудень 1991, 1992 роки ПІБ зазначено скорочено. Крім того, в оскаржуваному рішенні не відображено страховий стаж під час здійснення підприємницької діяльності за періоди з 01.01.2013 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 31.12.2014. Такі дії пенсійного органу вважає протиправними, оскільки обов`язок щодо заповнення та ведення трудових книжок осіб, працевлаштованих на підприємствах, установах, організаціях покладається саме на відповідальну особу такого підприємства, установи, організації. Таким чином, відповідачі безпідставно не зарахували спірні періоди до страхового стажу та, як наслідок, протиправно відмовили їй в призначенні пенсії за віком.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 26.07.1984 по 31.07.1992 на підставі запису у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 26.06.1984) та періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 31.12.2014. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 26.07.1984 по 31.07.1992 на підставі запису у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 26.06.1984) та періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 31.12.2014.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області безпідставно не зарахувало позивачу до страхового стажу період роботи з 26.07.1984 по 31.07.1992 та періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2013 і з 01.01.2014 по 31.12.2014, що призвело до неправомірної відмови у призначенні пенсії за віком. Суд першої інстанції виходив із того, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж за періоди до впровадження персоніфікованого обліку, є трудова книжка. Наявні в ній записи підтверджують факт роботи позивача у Дубенському комбінаті громадського харчування у спірний період, а також узгоджуються з архівними документами. Виявлені недоліки оформлення трудової книжки, зокрема виправлення в даті наказу, відсутність печатки та підпису при звільненні, не спростовують факту трудових відносин і не можуть бути підставою для неврахування стажу, оскільки відповідальність за ведення трудових книжок покладається на роботодавця, а не на працівника. Суд першої інстанції зазначив, що визначальним є підтвердження факту зайнятості особи, а не бездоганне оформлення записів у трудовій книжці, та врахував відповідну практику Верховного Суду. Також встановив, що позивач у 2013– 2014 роках здійснювала підприємницьку діяльність на спрощеній системі оподаткування, що підтверджується свідоцтвом платника єдиного податку, податковою звітністю та відомостями про сплату єдиного внеску. За законодавством, чинним у цей період, такі періоди підлягають зарахуванню до страхового стажу незалежно від розміру сплачених внесків. Водночас Пенсійний фонд не врахував ці періоди, хоча наявні у справі докази підтверджують право позивача на їх зарахування.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що позивачу відмовлено в призначенні пенсії відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 31 рік. Відповідно до наданих документів підтверджено набуття позивачем страхового стажу 20 років 07 місяців 10 днів, що, на думку апелянта, є недостатнім та не дає підстав для призначення пенсії за віком. Водночас, на підставі наданих документів до страхового стажу позивача не зараховані періоди роботи згідно трудової книжки: з 26.07.1984 по 31.07.1992, оскільки наявне виправлення наказу щодо прийняття на роботу, відсутня печатка при звільненні та підпис відповідальної особи; в наданому архівному витягу від 06.01.2025 № 07-02-30/05-П-3/1 відсутня дата звільнення позивача. Також вказує, що в актах перевірки від 24.02.2025 № 1700-1002-1/1117 та № 1700-1002-1/1118 за період 1984-1987 роки та березень-грудень 1991-1992 роки ПІБ позивача зазначено скорочено. У зв`язку з чим відсутні підстави для зарахування зазначених періодів до страхового стажу позивача.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач 12.03.2025 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком.
На підставі пункту 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, за принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії від 12.03.2025 направлено для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.
19.03.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення № 172550009001 (далі – рішення № 172550009001), яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У спірному рішенні зазначені наступні мотиви його прийняття: пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону, - 60 років; вік заявника на дату звернення 60 років; необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону, - 31 років; відповідно до наданих документів страховий стаж особи - 20 років 07 місяців 16 днів, а страховий стаж для визначення права на призначення пенсії за віком - 21 рік 08 місяців 28 днів; за доданими документами до страхового стажу позивачу не зараховано періоди трудової діяльності згідно наданої трудової книжки серії НОМЕР_1 : з 26.07.1984 по 31.07.1992, оскільки наявне виправлення наказу на прийняття на роботу, відсутня печатка при звільненні та підпис відповідальної особи; в наданому архівному витязі від 06.01.2025 № 07-02-30/05-П-3/1 відсутня дата звільнення; в Актах перевірки 24.02.2025 № 1700-1002-1/1117 та № 1700-1002-1/1118 за період 1984-1987 роки та березень-грудень 1991-1992 роки ПІБ позивача зазначено скорочено.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині: визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 26.07.1984 по 31.07.1992 на підставі запису у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 26.06.1984) та періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 31.12.2014; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 26.07.1984 по 31.07.1992 на підставі запису у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 26.06.1984) та періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 31.12.2014.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
З 01.04.1992 введено в дію в повному обсязі Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII). Згідно з Преамбулою, цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій; Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих; Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
З 01.01.2004 набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV). Згідно з Преамбулою, цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За правилами частини першої статті 26 Закону № 1058-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин;) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року – не менше 31 року.
Відтак, приписи статті 26 Закону № 1058-IV пов`язують набуття особою права на призначення пенсії за віком з досягненням такою особою відповідного пенсійного віку та наявністю у неї необхідного страхового стажу.
Згідно з абзацом 1 частини першої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Також частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Таким чином, колегія суддів констатує, що до страхового стажу зараховується період трудової діяльності особи, протягом якого вона підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.
При цьому, оскільки частина спірних періодів трудової діяльності, які позивач просить зарахувати до страхового стажу існували до набрання чинності Законом № 1058-IV, то такі мають зараховуватись до страхового стажу в порядку та на умовах, визначених Законом № 1788-XII, що був чинним на той момент.
Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно зі статтею 62 Закону № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі Порядок № 637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі – персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Також пунктом 2 Порядку № 637 встановлено, що у разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.
Аналіз вказаних вище норм дає суду підстави для висновку про те, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж, набутий до 01.01.2004, є трудова книжка особи. При цьому, лише у разі відсутності в особи трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів чи показань свідків.
Зі змісту оскаржуваного рішення № 172550009001 слідує, що Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області на підставі трудової книжки позивача не зарахувало до страхового стажу такі періоди трудової діяльності, зокрема з 26.07.1984 по 31.07.1992, оскільки наявне виправлення наказу на прийняття на роботу, відсутня печатка при звільненні та підпис відповідальної особи.
Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 (дата заповнення 26.07.1984), позивач працювала у період з 26.07.1984 по 31.07.1992 (08 років 00 місяців 06 днів) на посаді повара третього розряду в Дубенському комбінаті громадського харчування (записи №№ 1, 2).
При цьому, колегія суддів погоджується враховує, що записи у трудовій книжці позивача про періоди роботи з 26.07.1984 по 31.07.1992 містять недоліки.
Однак, з даного приводу колегія суддів зазначає, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії (відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16) та від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а).
Так, у період з 11.08.1982 по 14.03.1995 порядок ведення трудових книжок визначали Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена Постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162 (далі – Інструкція № 162), та Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі – Інструкція № 58).
Пунктом 1.1 Інструкції № 162 було встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.
Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 2.2. Інструкції № 162 було передбачено, що заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності працівника пізніше тижневого терміну від часу прийому на роботу.
У трудову книжку вносяться, зокрема:
відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність;
відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
Відповідно до пункту 2.3. Інструкції № 162, всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні – у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виробляються арабськими цифрами (число та місяць двозначними).
Записи виконуються акуратно, пір`яною або кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору.
Згідно з пунктом 4.1. Інструкції № 162, при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Також пунктом 1.4. Інструкції № 162 було передбачено, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 6 вересня 1973 р. № 656 «Про трудові книжки робітників і службовців» (СП СРСР, 1973 № 21, ст. 115) та цією Інструкцією.
Відповідно до пункту 1 Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 06.09.1973 № 656 «Про трудові книжки робітників і службовців» (далі – Постанова № 656), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців. Трудові книжки ведуться на усіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
На осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться лише за місцем основної роботи.
Також, пункт 13 Постанови № 656 визначав, що при звільненні робітника чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, організації, засвідчуються підписом керівника підприємства, установи, організації або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою.
При цьому, пункт 18 Постанови № 656 встановлював, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберіганні та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, яка призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Тотожні за змістом вимоги щодо ведення трудових книжок встановлювала Інструкція № 58.
Відтак, за загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Колегія суддів звертає увагу, що записи № 1, 2 у трудовій книжці виконані акуратно (не містять виправлень), містять всю необхідну інформацію про роботу позивача, а саме про дату прийняття на роботу, назву посади, тобто про період зайнятості позивача на відповідній роботі, а також про підстави внесення відповідного запису.
Судом першої інстанції встановлено, що дійсно, друга цифра порядкового номера місяця винесення наказу виглядає так наче виконана поверх іншої. Водночас, такий напис не виглядає так наче він був виконаний поверх іншого неправильного запису. Крім того, зазначена дата винесення відповідного наказу (графа 4) відповідає даті переведення позивача на іншу роботу (графа 2).
З огляду на вказане колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відхилення, як необґрунтованого твердження скаржника щодо відсутності підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду з 26.07.1984 по 31.07.1992 у зв`язку з наявністю в записі № 2 у трудовій книжці позивача виправлення в даті наказу про переведення на іншу роботу.
Крім того, до матеріалів справи позивачем було долучено архівний витяг з наказу по особовому складу комбінату громадського харчування м. Дубно від 26.07.1984 № 91-к, згідно якого ОСОБА_2 прийнято поваром в комбінат громадського харчування після закінчення Рівненського ПТУ з 26.07.1984, з оплатою по третьому розряду. 
Також, колегія суддів пвідхиляє доводи скаржника щодо відсутності печатки та підпису в записі про переведення (звільнення) позивача від 31.07.1992, оскільки попри фактичну відсутність зазначених реквізитів, недотримання роботодавцем порядку ведення трудової книжки не може ставитися в провину власнику трудової книжки та позбавляти її права на соціальний захист. Окремі недоліки та неточності, наявні в трудовій книжці, не залежали та не залежать від волевиявлення позивача.
З огляду на це, колегія суддів зауважує, що вказані вище недоліки не стали перешкодою для подальшого внесення до трудової книжки відомостей про прийняття позивача на роботу та про звільнення після видання відповідних наказів, тобто визначальних відомостей про факт зайнятості позивача на відповідних роботах у відповідному періоді.
Водночас, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення такого працівника конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.
Саме такий правовий висновок був сформований Верховним Судом у постанові від 30.09.2021 у справі № 300/860/17.
Щодо відсутності в наданому архівному витязі від 06.01.2025 № 07-02-30/05-П-3/1 дати звільнення, то колегія суддів звертає увагу на наступне.
Матеріали судової справи містять копію листа Дубенської міської ради від 06.01.2025 № 07-02-30/5-П-3, згідно якого надати архівні витяги з наказів про переведення позивача в комерційне підприємство «Весна» та звільнення з роботи з комерційного підприємства «Весна» не має можливості.
Водночас, колегія суддів повторно зауважує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є трудова книжка. Відтак дата переведення (звільнення) позивача міститься у записі № 2 трудової книжки позивача, зокрема у графі 2 та графі 4.
Таким чином, на переконання колегії судідв, описаний вище недолік в заповненні трудової книжки позивача не є критичним та таким, що унеможливлює зарахування періоду роботи з 26.07.1984 по 31.07.1992 до страхового стажу позивача на підставі відповідних записів.
Верховним Судом в постанові від 06 лютого 2018 року в справі № 677/277/17 висловлено правову позицію, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Колегія суддів також враховує, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року в справі № 754/14898/15-а.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відхилення доводів Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про зазначення в Актах перевірки № 1700-1002-1/1117 та № 1700-1002-1/1118 за період 1984-1987 роки та березень-грудень 1991, 1992 роки скороченого ПІБ позивача, оскільки трудова книжка містить всю необхідну інформацію про роботу позивача, а саме про дати прийняття на роботу та звільнення з неї, назви посад, тобто про періоди зайнятості позивача на відповідних роботах, а також про підстави внесення відповідних записів. Відтак, відсутні будь-які підстави для сумніву в достовірності внесених до трудової книжки даних.
В свою чергу відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірні записи у трудовій книжці є недійсними та недостовірними.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що період роботи позивача з 26.07.1984 по 31.07.1992 має бути зарахований до страхового стажу на підставі записів №№ 1, 2 у її трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 26.06.1984).
Щодо вимоги позивача про зарахування до страхового стажу періодів здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 31.12.2014, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з вимогами пункту 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі – Порядок № 637), час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності та на виключно їхній праці, за період до 1 травня 1993 р., а також час роботи осіб, які займаються веденням особистого селянського господарства зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків. При цьому, форма довідки встановлена додатком № 1 до Порядку № 637.
Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.
Водночас, відповідно до підпункту 2 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі – Порядок № 22-1), період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу.
Згідно з підпунктом 3 пункту 2.1 Порядку № 22-1, для підтвердження заробітної плати за період страхового стажу з 01 липня 2000 року орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу (додатки 3, 4 до Положення).
Також, підпункту 1 пункту 3-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV встановлено, що до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди:
1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:
з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).
Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у період з 01.01.2013 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 31.12.2014 (спірний період у цій справі) на законодавчому рівні було передбачено зарахування до страхового (трудового) стажу для обчислення пенсій усього періоду здійснення підприємницької діяльності незалежно від розміру сплачених страхових внесків виключно для осіб, які здійснювали ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець з 14.06.2002, номер запису про включення відомостей про фізичну особу-підприємця до ЄДР - 25930170000000594.
Згідно долученої копії свідоцтва платника єдиного податку серії Б № 420708, виданого Дубенською ОДА від 10.05.2012, ОСОБА_1 з 01.01.2012 здійснює свою підприємницьку діяльність із застосуванням спрощеної системи оподаткування, ставка єдиного податку 20% 2 група.
Крім того, на підтвердження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку, позивачем було надано:
звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2013 рік;
податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за податковий (звітний) період 2014 року;
відомості про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2014 рік.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується, що у спірний період з 01.01.2023 по 31.12.2013 та з 01.01.2014 по 31.12.2014 позивач здійснював підприємницьку діяльність із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку. 
Водночас, проаналізувавши довідку «Форма РС-право» від 19.03.2025, судом першої інстанції встановлено, що періоди з 01.01.2023 по 31.12.2013 та з 01.01.2014 по 31.12.2014 не були зараховані до страхового стажу позивача, оскільки за спірний період в довідці відсутні записи про трудову діяльність позивача.
За наведеного, колегія суддів констатує, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області станом на день звернення позивача до суду з позовною заявою безпідставно не було зараховано періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2023 по 31.12.2013 та з 01.01.2014 по 31.12.2014 до страхового стажу.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо незарахування до страхового стажу періоду роботи з 26.07.1984 по 31.07.1992 на підставі запису у трудовій книжці серії НОМЕР_1 та періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 31.12.2014 є обґрунтованими і підлягають до задоволення.
В ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що саме Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області безпідставно не зарахувало спірні періоди до страхового стажу позивача та, як наслідок, прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.02.2024 у справі № 500/1216/23, у якій колегія суддів дійшла висновку про те, що дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 26.07.1984 по 31.07.1992 на підставі запису у трудовій книжці серії НОМЕР_1 та періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2013, з 01.01.2014 по 31.12.2014.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі № 460/8305/25 – без змін.
Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	Л. Я. Гудим