Справа № 199/7612/23
(1-кп/199/116/26) 
ВИРОК 
іменем України
11 травня 2026 року місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра у складі (далі по тексту скорочено Суд):

головуючий суддя ОСОБА_1 , 
секретар судового засідання ОСОБА_2 
прокурор ОСОБА_3 
захисник ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції)
розглянувши у відкритому судовому засідання в залі Суду, в межах здійснення спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого - in absentia, кримінальне провадження № 12022052770003273, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.10.2022 року за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Донецької області, Володарського району, село Новокраснівка, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 КК України,
В С Т А Н О В И В:
1. Формулювання обвинувачення, яке Суд вважає доведеним із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Формулюючи обвинувачення ОСОБА_5 , яке Суд уважає доведеним, Суд робить застереження, що здійснює розгляд кримінального провадження виключно в межах цього обвинувачення, пред`явленого обвинуваченій відповідно до обвинувального акту. 
Так, тимчасова окупація з боку РФ частини території України, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20.02.2014 року, а також анексія з боку РФ цієї частини території України, в подальшому тимчасова окупація з боку РФ частини території України - Нікольської селищної територіальної громади Маріупольського району Донецької області є загально відомими фактами, які за хронологією подій: а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами РФ, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України т.зв. «днр», законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих Судом у даному випадку до уваги, оскільки вирішується питання про відповідальність за вчинення злочинів, внаслідок яких були прийняті такі акти; б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; в) засуджені міжнародними актами колективного реагування, - а відтак ці факти не потребують окремого судового доведення.
24.08.1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди. 
Положеннями статей 1 та 2 Основного Закону України - Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.
Відповідно до ч. 1 ст. 17, ч. 1 ст. 65 Конституції України захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України, а на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.
Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. До системи адміністративно-територіального устрою України входить АР Крим, області, зокрема, Луганська область, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.
Згідно з вимогами ст. ст. 72, 73 Конституції України питання про зміну території України вирішуються виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їхніх повноважень, встановлених Конституцією, та проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.
Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади РФ та службових осіб з числа керівництва Збройних Сил РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.
Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які розцінені представниками влади і Збройних Сил РФ як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам РФ, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту РФ на території України - в АР Крим та м. Севастополі.
Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та Збройних Сил РФ вирішили досягти шляхом ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців Збройних Сил РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим ім. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та Російської Федерації (далі за текстом - РФ), створення і фінансування незаконних збройних формувань та вчинення інших злочинів.
При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної недоторканості України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.
З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території РФ службові особи Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації (далі - ГШ ЗС РФ), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб Збройних Сил РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося для досягнення військово-політичних цілей РФ, що на думку співучасників були прямо пов`язані із необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.
Вказаний план у повній мірі відповідав та був розроблений з урахуванням принципів та підходів, викладених у виступі начальника ГШ ЗС РФ ОСОБА_6 перед Академією військових наук РФ з доповіддю про гібридну війну в лютому 2013 року, яка у подальшому отримала назву «доктрина Герасимова», де зазначалося, що з метою досягнення цілей повинна надаватися перевага невоєнним заходам (політичним, економічним, інформаційним, гуманітарним), які застосовуються з використанням протестного потенціалу населення, інформаційним протиборством та воєнним заходам прихованого характеру.
У подальшому, з грудня 2013 року до лютого 2014 року, для забезпечення схвалення та підтримки громадянами РФ і мешканцями південно-східних регіонів України злочинних діянь, направлених на порушення суверенітету і територіальної цілісності України та встановлення впливу і вагомості РФ на світовій арені, представники влади та Збройних Сил РФ, на виконання спільного злочинного плану, організували із застосуванням засобів масової інформації розпалювання в Україні національної ворожнечі шляхом ведення інформаційно-пропагандистської підривної діяльності.
Так, із грудня 2013 року за допомогою різних видів медіа-ресурсів РФ здійснювалось викривлення подій Революції Гідності, вказувалося на хибність європейського вектору розвитку зовнішніх відносин України. При цьому шляхом перекручування, постійного нав`язування хибного тлумачення, компонування інформації для зміни свідомості та ставлення громадян РФ і місцевих мешканців південно-східних регіонів України щодо дійсності та значення подій, які насправді відбувалися в Україні, представники опозиційних до тодішнього політичного режиму в Україні сил висвітлювалися як прихильники радикально націоналістичних поглядів, учасники національно-визвольного руху середини ХХ століття (ОУН, УПА) - як прибічники та послідовники фашизму, пропагувалась їх неповноцінність за ознаками ідеологічних та політичних переконань.
Одночасно за допомогою засобів масової інформації здійснювалося спотворення свідомості частини населення України з метою зміни світоглядних основ, зародження сумніву в необхідності та доцільності спільного існування в рамках самостійної, унітарної, суверенної держави Україна з європейським вектором розвитку, підбурювання до міжетнічних конфліктів, розпалювання сепаратистських настроїв серед населення окремих регіонів України (АР Крим і м. Севастополя та південно-східних областей), провокування національних зіткнень, формування хибного образу частини українського населення як «націонал-фашистів», які мають інші духовні та моральні цінності, пропагують культ насильства та знущання над російськомовним населенням України.
Ураховуючи, що територія АР Крим та м. Севастополя мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та Збройних Сил РФ серед інших територій України, які були об`єктом їх злочинного посягання, а також те, що на вказаній території дислокувалися підрозділи Чорноморського флоту Російської Федерації (далі - ЧФ РФ), що сприяло найбільш прихованому використанню регулярних військ Збройних Сил РФ поряд з іншими елементами гібридної війни, а тому її ведення проти України співучасники злочинного плану вирішили розпочати з території півострова Крим.
Також, представниками влади і Збройних Сил РФ вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на іншій території держави.
У березні-квітні 2014 року в м. Донецьку та інших населених пунктах Донецької області розпочалася збройна агресія РФ шляхом неоголошених та прихованих вторгнень підрозділів збройних сил та інших силових відомств РФ, організації та підтримки терористичної діяльності та діяльності, направленої на окупацію Донецької області та порушення територіальної цілісності України.
В окремих містах та районах Донецької області всупереч законодавству України 06 квітня 2014 року проведено незаконний референдум з питання «Про підтримку акту про державну самостійність Донецької народної республіки», за результатами якого 07.04.2014 проголошено створення незаконного псевдодержавного утворення «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР»).
З метою забезпечення діяльності самопроголошеної «ДНР» представниками РФ з числа своїх громадян та місцевого населення Донецької області сформовані підрозділи політичного (так звані «органи державної влади «ДНР») та силового блоків (до складу яких увійшли представники так званих правоохоронних органів та незаконних збройних формувань), які мали стабільний склад лідерів, підтримували між собою тісні стосунки, забезпечували централізоване підпорядкування учасників політичного та силового блоку лідерам організації, а також розробили план злочинної діяльності та чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення.
В результаті вищезазначених подій значна кількість території та населених пунктів Донецької області протягом квітня-вересня 2014 року опинилась під контролем регулярних з`єднань і підрозділів збройних сил та інших військових формувань РФ, підпорядкованих і скеровуваних ними російських радників та інструкторів, РФ на території Донецької області так званої «ДНР», які Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18.01.2018, Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17.03.2015 та Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» № 1680-VII від 16.09.2014 визнані тимчасово окупованими територіями, а органи державної та місцевої влади України та бюджетні установи, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 07.11.2014, припинили свою діяльність на вказаних територіях та переміщені на підконтрольну органам державної влади України територію.
19.02.2022 керівництвом РФ в умовах триваючого міжнародного збройного конфлікту в порушення положень ст. 51 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ст. 23 Гаазької конвенції про закони та звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, Загальної декларації про права людини, ст. 36 Конвенції про права дитини, Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ст. ст. 30, 30-1 Закону України «Про охорону дитинства» на тимчасово окупованій території Донецької області оголошено примусову загальну мобілізацію громадян України, які мешкають на тимчасово окупованій території Донецької області, в тому числі неповнолітніх, для участі у військових діях, спрямованих проти держави Україна.
Всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент РФ ОСОБА_7 , а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади РФ, діючи всупереч вимогам п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію України.
Так, 24.02.2022, на виконання вищевказаного наказу, військовослужбовці ЗС РФ, шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України в Автономній республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили окупацію частин вказаної території, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.
24 лютого 2022 року указом Президента України № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який діє до цього часу.
Відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25.04.2022, Маріупольська міська територіальна громада, перебуває в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). 
Законом України від 22.05.2022 № 2265-IX «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії російської федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського тоталітарного режиму в Україну» російська федерація визнана державою - терористом (державою - агресором).
Згідно з положеннями «Договору між російською федерацією та донецькою народною республікою про прийняття до російської федерації донецької народної республіки та утворення у складі російської федерації нового суб`єкта» від 30.09.2022 № 372-ФЗ «донецька народна республіка вважається прийнятою до російської федерації з дати підписання цього договору», «з дня прийняття до російської федерації донецької народної республіки у складі російської федерації утворюється новий суб`єкт - донецька народна республіка», «державною мовою донецької народної республіки є російська мова», «законодавчі та інші нормативні правові акти російської федерації діють на території донецької народної республіки з дня прийняття до російської федерації донецької народної республіки та освіти у складі російської федерації нового суб`єкта, якщо інше не передбачено законодавством російської федерації».
Відповідно до положень федерального конституційного закону рф від 04.10.2022 № 5-ФКЗ «Про прийняття у російську федерацію донецької народної республіки та заснування у складі російської федерації нового суб`єкта - донецької народної республіки», «донецька народна республіка приймається до російської федерації відповідно до конституції російської федерації та статті 4 федерального конституційного закону від 17 грудня 2001 року N 6-ФКЗ «Про порядок прийняття до російської федерації та утворення у її складі нового суб`єкта російської федерації», «законодавчі та інші нормативні правові акти російської федерації діють на території донецької народної республіки від дня прийняття у російську федерацію донецької народної республіки та заснування у складі російської федерації нового суб`єкта, якщо інше не передбачено цим федеральним конституційним законом», «нормативні правові акти донецької народної республіки діють на території донецької народної республіки до закінчення перехідного періоду або до прийняття відповідного нормативного правового акту російської федерації та (або) нормативного правового акту донецької народної республіки».
Відповідно до п. 6 ст. 2 «Про освіту в російській федерації» від 29.12.2012 № 273-ФЗ (далі - закон № 273-ФЗ) «федеральний державний освітній стандарт - сукупність обов`язкових вимог до освіти певного рівня та (або) до професії, спеціальності та напряму підготовки, затверджених залежно від рівня освіти федеральним органом виконавчої влади, що здійснює функції з вироблення та реалізації державної політики та нормативно-правового регулювання у сфері загальної освіти, або федеральним органом виконавчої влади, що здійснює функції з вироблення та реалізації державної політики та нормативно-правового регулювання у сфері вищої освіти».
Згідно з п. 2 ст.10 закону № 273-Ф3 «освіта поділяється на загальну освіту, професійну освіту, додаткову освіту та професійне навчання, що забезпечують можливість реалізації права на освіту протягом усього життя (безперервна освіта)», п. 4 ст. 10 - «у російській федерації встановлюються такі рівні загальної освіти: 1) дошкільна освіта; 2) початкова загальна освіта; 3) основна загальна освіта; 4) середня загальна освіта».
Відповідно до ч. 2 ст. 14 закону № 273-ФЗ «в освітніх організаціях освітня діяльність здійснюється на державній мові російської федерації, якщо цією статтею не встановлено інше. Викладання та вивчення державної мови російської федерації в рамках освітніх програм, що мають державну акредитацію, здійснюються відповідно до федеральних державних освітніх стандартів та освітніх стандартів».
Згідно з ч. 2 ст. 66 закону № 273-ФЗ «основна загальна освіта спрямована на становлення та формування особистості учня (формування моральних переконань, естетичного смаку та здорового способу життя, високої культури міжособистісного та міжетнічного спілкування, оволодіння основами наук, державною мовою Російської Федерації, навичками розумової та фізичної праці, розвиток схильностей, інтересів, до соціального самовизначення)».
Відповідно до положень федерального закону від 17.02.2023 N 19-ФЗ «Про особливості правового регулювання відносин у сферах освіти та науки у зв`язку з прийняттям до Російської Федерації Донецької Народної Республіки, Луганської Народної Республіки, Запорізької області, Херсонської області та утворенням у складі Російської Федерації нових суб`єктів - Донецької Народної Республіки, Луганської Народної Республіки, Запорізької області, Херсонської області та про внесення змін до окремих законодавчих актів Російської Федерації» - «з дня прийняття Донецької Народної Республіки … до Російської Федерації для навчальних організацій, які здійснюють освітню діяльність та розташовані на територіях Донецької Народної Республіки… встановлюється, що…особи, які здобувають освіту за освітніми та (або) освітньо-кваліфікаційними рівнями (рівнем освіти та (або) кваліфікації), що застосовуються на територіях Донецької Народної Республіки… до дня їх прийняття до Російської Федерації, вважаються прийнятими на навчання за освітніми програмами відповідно до рівня освіти та кваліфікації за професіями, спеціальностями та напрямами підготовки відповідно до цього Федерального закону».
Відповідно до наказу міністерства освіти та науки російської федерації «про затвердження федеральної державного освітнього стандарту середньої загальної освіти» від17 травня 2012 року № 413 затверджено федеральний державний освітній стандарт середньої загальної освіти і введено його вдію з дня набрання чинності даного наказу.
Так, після 30.11.2022, після повної окупації військовослужбовцями збройних сил російської федерації території Маріупольського району Донецької області, представниками окупаційної адміністрації держави-агресора створено заклад освіти під назвою «Муниципальное бюджетное общеобразовательное учреждение «Новокрасновская школа» администрации Володарского района», розташований за адресою: Донецька область, Маріупольський район, Нікольська селищна територіальна громада, с. Новокраснівка, вул. Лісна, буд. 35а.
У період тимчасової окупації Маріупольського району, Донецької області, окупаційною адміністрацією Російської Федерації всупереч законам України прийнято рішення про впровадження стандартів освіти РФ.
Після 30.11.2022, після повної окупації військовослужбовцями збройних сил російської федерації території Маріупольського району Донецької області, громадянка України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,достовірно володіючи інформацією, що з 24.02.2022 підрозділами збройних сил та інших військових формувань російської федерації здійснено повномасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна, та розуміючи, що вчиняються дії, направлені на зміну меж території України у порушення порядку, встановленого Конституцією України, свідомо та добровільно прийняла рішення у період воєнного стану перейти на бік ворога, тобто на сторону окупаційної влади російської федерації.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після 30.11.2022, після повної окупації військовослужбовцями збройних сил російської федерації території Маріупольського району, Донецької області, перебуваючи на території с. Новокраснівка, Маріупольський район, Нікольська селищна територіальна громада, Донецької області, усвідомлюючи, що в Україні введено воєнний стан, керуючись ідеологічними та корисливими мотивами, умисно, добровільно погодився на співпрацю з окупаційною владою російської федерації, та добровільно прийняла пропозицію обійняти посаду заступника директора так званого «Муниципальное бюджетное общеобразовательное учреждение «Новокрасновская школа» администрации Володарского района», розташованого за адресою: Донецька область, Маріупольський район, Нікольська селищна територіальна громада, с. Новокраснівка, вул. Лісна, буд. 35а.
Продовжуючи виконувати свій злочинний умисел, маючи мету, направлену на здійснення дій громадянином України, спрямованих на впровадження стандартів освіти держави-агресора у закладах освіти, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи за вищевказаною адресою, в період після 30.11.2022 по теперішній час, займаючи посаду заступника директора так званого «Муниципальное бюджетное общеобразовательное учреждение «Новокрасновская школа» администрации Володарского района», згідно з посадовими обов`язками заступника керівника освітньої установи, передбаченими чинним законодавством держави-агресора - рф, з урахуванням вимог федерального закону № 273 від 29.12.2012 р. «Про освіту в російській федерації» у редакції від 08 грудня 2020 року, а також Наказу МОЗ соцрозвитку рф від 26.08.2010 № 761н (ред. від 31.05.2011) «Про затвердження Єдиного кваліфікаційного довідника посад керівників, фахівців та службовців, розділ «Кваліфікаційні характеристики посад працівників освіти», виконує покладені на неї наступні функції: організує поточне та перспективне планування діяльності освітньої установи; координує роботу викладачів, вихователів, майстрів виробничого навчання, інших педагогічних та інших працівників, а також розробку навчально-методичної та іншої документації, яка потрібна на діяльність освітнього закладу; забезпечує використання та вдосконалення методів організації освітнього процесу та сучасних освітніх технологій, у тому числі дистанційних; здійснює контроль за якістю освітнього (навчально-виховного) процесу, об`єктивністю оцінки результатів освітньої діяльності учнів, роботою гуртків та факультативів, забезпеченням рівня підготовки учнів, що відповідає вимогам федерального державного освітнього стандарту, федеральних державних вимог; організовує роботу з підготовки та проведення іспитів; координує взаємодію між представниками педагогічної науки та практики; організовує просвітницьку роботу для батьків (осіб, які їх замінюють); надає допомогу педагогічним працівникам у освоєнні та розробці інноваційних програм та технологій; організує навчально-виховну, методичну, культурно-масову, позакласну роботу; здійснює контроль за навчальним навантаженням учнів, вихованців; складає розклад навчальних занять та інших видів навчальної та виховної (у тому числі культурно-дозвільної) діяльності; забезпечує своєчасне складання, затвердження, подання звітної документації; надає допомогу учням (вихованцям, дітям) у проведенні культурно-просвітницьких та оздоровчих заходів; здійснює комплектування та вживає заходів щодо збереження контингенту учнів (вихованців, дітей) у гуртках; бере участь у підборі та розміщенні педагогічних кадрів, організує підвищення їх кваліфікації та професійної майстерності; вносить пропозиції щодо вдосконалення освітнього процесу та управління освітньою установою; бере участь у підготовці та проведенні атестації педагогічних та інших працівників навчального закладу; вживає заходів щодо оснащення майстерень, навчальних лабораторій та кабінетів сучасним обладнанням, наочними посібниками та технічними засобами навчання, поповнення бібліотек та методичних кабінетів навчально-методичною, художньою та періодичною літературою; здійснює контроль за станом медичного обслуговування учнів (вихованців, дітей), житлово-побутових умов у гуртожитках; за виконання обов`язків заступника керівника освітньої установи з адміністративно-господарської роботи (частини) здійснює керівництво господарською діяльністю освітньої установи; здійснює контроль за господарським обслуговуванням та належним станом освітньої установи; організовує контроль за раціональним витрачанням матеріалів та фінансових засобів освітньої установи; вживає заходів щодо розширення господарської самостійності освітньої установи, своєчасного укладання необхідних договорів, залучення для здійснення діяльності, передбаченої статутом освітньої установи, додаткових джерел фінансових та матеріальних засобів; організовує роботу з проведення аналізу та оцінки фінансових результатів діяльності освітньої установи, розробки та реалізації заходів щодо підвищення ефективності використання бюджетних коштів; забезпечує контроль за своєчасним та повним виконанням договірних зобов`язань, порядку оформлення фінансово-господарських операцій; вживає заходів щодо забезпечення необхідних соціально-побутових умов для учнів, вихованців та працівників освітньої установи; готує звіт засновнику про надходження та витрачання фінансових та матеріальних коштів; керує роботами з благоустрою, озеленення та прибирання території освітнього закладу; координує роботу підпорядкованих йому служб та структурних підрозділів; виконує правила з охорони праці та пожежної безпеки.
2. Позиція сторони обвинувачення.
Прокурор ОСОБА_3 підтримала обвинувачення висунуте ОСОБА_5 .
Вважала, що винуватість обвинуваченої в інкримінованому злочині найшла своє повне підтвердження під час судового розгляду, адже, виходячи з наданих стороною обвинувачення доказів з числа передбачених ст. 84 КПК, слідує, що  ОСОБА_5 винна у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 КК України, тобто, у колабораційній діяльності яке вчинено в умовах воєнного стану.
Прокурор ОСОБА_3 у судових дебатах пропонувала Суду призначити обвинуваченій ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк десять років.

3. Позиція сторони захисту.
Захисник ОСОБА_4 у судових дебатах вважав, що оскільки під час судового розгляду була відсутня обвинувачена, яка не повідомила свою версію про відсутність, не доведена її вина, тому ОСОБА_5 підлягає виправданню.
4. Суть питання, що вирішується Судом.
З обвинувального акту у кримінальному провадженні № 12022052770003273, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.10.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 , складеного 15 вересня 2023 року слідчим в ОВС СВ 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганських областях підполковником ОСОБА_8 та затвердженого того ж дня процесуальним керівником у кримінальному провадженні - прокурором відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Донецької обласної прокуратури ОСОБА_3 , слідує, що  ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що вона з метою сприяння здійсненню збройної агресії проти України, встановленню та утвердженню тимчасової окупації частини території України, уникненню відповідальності за здійснення державою-агресором збройної агресії проти України здійснює впровадження стандартів освіти держави-агресора у закладах освіти, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 КК України.
Відповідно до ст. 91 Кримінального процесуального кодексу України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в т.ч. 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення .
Особливості наведених правовідносин свідчать, що у провадженні необхідно надати відповідь на такі ключові питання:
(1) чи вчиняла обвинувачена діяння, яке охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого КК України; 
(2) чи доведено стороною обвинувачення винуватість обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення;
(3) як слід кваліфікувати діяння обвинуваченої, у випадку доведення його винуватості ?
Суд надає ствердні відповіді на 1 та 2 питання, у зв`язку з чим кваліфікує дії обвинуваченої  ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 111-1 КК України. 
5. Обставини, які Суд вважає доведеними під час судового розгляду.

Відповідно до вимог КПК України, Суд, здійснивши спеціальне судового провадження 
за відсутності обвинуваченої - in absentia, судовий розгляд стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта, допитавши свідків, дослідивши під час спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченої - in absentia всі докази, надані сторонами кримінального провадження, вважає, що мало місце діяння, у вчинені якого обвинувачується ОСОБА_5 , це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 111-1 КК України та обвинувачена винна у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, що підтверджується доказами, отриманими під час кримінального провадження, долученими Судом та дослідженими під час спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого - in absentia, а саме в тому, що вона з метою сприяння здійсненню збройної агресії проти України, встановленню та утвердженню тимчасової окупації частини території України, уникненню відповідальності за здійснення державою-агресором збройної агресії проти України здійснює впровадження стандартів освіти держави-агресора у закладах освіти.

6. Окреме обґрунтування Судом, чи були здійснені стороною обвинувачення всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання фундаментального права обвинуваченої ОСОБА_5 на захист та доступу до правосуддя, закріплене Конституцією України з урахуванням встановлених законом особливостей спеціального судового провадження (in absentia), відповідно до ч. 5 ст. 374 КПК України. 
Відповідно до вимог Розділу IV КПК України, участь обвинуваченого під час підготовчого судового засідання та судового розгляду є обов`язковою, що відповідає гарантіям, закріпленим, міжнародними нормативно - правовими актами в сфері захисту прав людини.
Зокрема, право обвинувачуваного захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, є істотним елементом засобів процесуального захисту, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Крім того, Міжнародний пакт про громадянські та політичні права 1966 року передбачає, що кожний мас право при розгляді будь-якого пред`явленого йому обвинувачення на ряд гарантій на основі повної рівності й, зокрема, бути засудженим у його присутності та захищати себе особисто або за допомогою обраного ним захисника.
Таким чином, особиста присутність особи у судовому процесі, виділена як одна з найбільш фундаментальних гарантій права на справедливий розгляд справи, гарантований ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, відповідно до якої «кожна людина має право під час будь - якого кримінального обвинувачення, що їй пред`явлене, на справедливий розгляд справи судом».
Процедури «in absentia» неминуче припускають деякий відступ від загальних правил кримінального процесу. Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав відсутнього в залі судового засідання підсудного. У прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини були вироблені критерії, яким має відповідати таке провадження. При цьому Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності забезпечення процесуальних прав і гарантій осіб, що беруть участь у кримінальному процесі.
До таких прав, що підлягають безумовному дотриманню, насамперед, відносяться: право бути присутнім під час розгляду справи, право на захисника, право бути вислуханим, право оскаржити заочний вирок. 
Тобто, сучасний концепт судового провадження in absentia, передбачений в національному законі, ґрунтується на загальних засадах кримінального провадження (презумпція невинуватості, забезпечення права на захист, право на оскарження судових рішень, диспозитивність тощо), повною мірою враховує гарантії прав і інтересів обвинуваченого та демократичні стандарти справедливого правосуддя. Спеціальне судове провадження (in absentia) як інститут кримінального процесу має відповідне призначення. 
Його «функціонал» створює належну правову процедуру для забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду в умовах ухилення обвинуваченого від слідства та суду з одночасним забезпеченням його процесуальних прав. При чому в будь-який момент обвинувачений може з`явитися на території України для особистої участі у відповідному процесуальному статусі (що обумовлює припинення спеціального судового провадження).

6.1. Обвинувачена ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленою про розгляд кримінального провадження стосовно неї, відповідно до вимог ст. 323 КПК України, в судові засідання не з`являлася, заяв чи клопотань не подавала, показань Суду не надавала, у зв`язку з чим судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченої (in absentia) з обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою.

6.2. Так, дорученням Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги особі у кримінальному провадженні № 120220527700003273 у Донецькій та Запорізький областях від 04.08.2023 року № 028-002756ч адвоката ОСОБА_4 уповноважено у межах процесуальних прав і обов`язків, визначених ст.ст. 46, 47 КПК України, забезпечити безоплатну вторинну правову допомогу ОСОБА_5 .

Враховуючи наведене, Суд вважає, що стороною обвинувачення вживалися достатні заходи щодо дотримання прав ОСОБА_5 , як підозрюваної та обвинуваченої на захист та доступ до правосуддя, з урахуванням здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження.

6.3. У рішенні «Медєніца проти Швейцарії» Європейський Суд з прав людини зазначив, що існування процедури заочного кримінального провадження не викликає заперечень лише за умови, що при цьому дотримуються гарантії, що забезпечують права людини, закріплені Конвенцією.
Ключове значення в цьому випадку відіграє повідомлення особи про порушене проти неї кримінальне провадження, яке мало бути здійснено відповідно до процесуальних і матеріальних вимог, що гарантують ефективне здійснення її прав, при тому, що неясна і неофіційна інформація є недостатньою (справа «Сейдовіч проти Італії»). Повідомлення має бути зроблене офіційно, а твердження про наявність повідомлення з листів родичів або від співробітників засобів масової інформації (справа «Шомоді проти Італії»), є необґрунтованими.
Так, у справі «Сейдовіч проти Італії» Суд зазначив, що питання, яке слід вирішити в даній справі, полягає в тому, чи можна за відсутністю офіційного повідомлення про справу вважати заявника в достатній мірі проінформованим про те що він був притягнутий до кримінальної відповідальності та відбудеться судовий розгляд його справи, щоб він мав можливість вирішити: відмовитися від свого права приймати участь в слуханні справи чи ухилитися від правосуддя.
6.4. 04.03.2023 року відповідно до вимог ст. ст. 276, 277, 278 КПК України ОСОБА_5 , шляхом розміщення оголошення про підозру у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме у газеті «Урядовий кур`єр», та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, здійснено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 КК України та викликано до слідчого в ОВС СВ 2 управління ГУ Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях, для вручення повідомлення про підозру та допиту, як підозрюваної: 07.08.2023; 08.08.2023; 09.06.2023.
Відповідно до вимог ст. ст. 276, 277, 278 КПК України, у зв`язку з неможливістю вручення письмового повідомлення про підозру особисто ОСОБА_5 , вона була розміщена у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме у газеті «Урядовий кур`єр» та здійснено опублікування тексту підозри на офіційному веб-сайті управління ГУ Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях, тобто здійснено повідомлення ОСОБА_5 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 КК України у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень, та її викликано до слідчого управління.
Тобто, з метою вручення повідомлення про підозру та допиту підозрювана ОСОБА_5 неодноразово викликалась повісткою до слідчого відділу. Проте жодного разу не з`явилася та про причини неявки не повідомила.
В подальшому, орган досудового розслідування неодноразово викликав ОСОБА_5 для проведення слідчих та процесуальних дій, зокрема повістки про виклик були опубліковані на офіційному веб-сайті органа досудового розслідування, та у засобах масової інформації - газеті «Урядовий кур`єр», але ОСОБА_5 жодного разу не з`явилася. 
6.5. Під час досудового розслідування органом досудового розслідування надавалися доручення про проведення слідчих (розшукових) дій та виносилася постанова доручення про доручення проведення слідчих (розшукових) дій від 10.08.2023 року з метою встановлення анкетних даних ОСОБА_5 та її місцезнаходження, проведення розшуку. 
6.6. Постановою слідчого Служби безпеки України від 10.08.2023 року підозрювану ОСОБА_5 оголошено у міждержавний та міжнародний розшук.
6.7. Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2023 року - підозрюваній ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
6.8. Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2023 року надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12022052770003273, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.10.2022 року, відносно  ОСОБА_5 , за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 КК України. 

6.9. 09.09.2023 року відповідно до вимог ст. ст. 133, 135, 297-5 КПК України ОСОБА_5 , шляхом розміщення оголошення у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме у газеті «Урядовий кур`єр», та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, здійснено повідомлення про постановлення слідчим суддею ухвали про здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні стосовно підозрюваної ОСОБА_5 та викликано ОСОБА_5 до слідчого в ОВС СВ 2 управління ГУ Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях як підозрюваної на 15.09.2023.
6.1.1. Відповідно ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06.09.2023 року постановлено судове рішення про надання дозволу на затримання підозрюваної ОСОБА_5 для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
6.1.2. Крім того, Суд враховує, що ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06.09.2023 року постановлено судове рішення про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування відносно ОСОБА_5 , що також може бути підставою для здійснення судового провадження за відсутності обвинуваченого.
6.1.3. Розгляд кримінального провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia) відповідає загальним засадам кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених законом, та не суперечить прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, згідно з рішенням якого від 24.05.2007 року у справі «ДаЛусДомингешФерейра проти Бельгії» судове засідання за відсутності підсудного не суперечить вимогам ст. 6 Конвенції, якщо останній зможе згодом домогтися нового судового рішення за його участю, в якому містилася б оцінка висунутих проти нього обвинувачень за фактичними і юридичними обставинами справи.

6.1.4. Під час здійснення судового розгляду кримінального провадження за відсутності обвинуваченої (in absentia) Судом вжиті всі вимоги, передбачені КПК України імперативними нормами права, шляхом розміщення повідомлень про всі призначені судові засідання та всі виклики обвинуваченої у такі судові засідання шляхом: оголошення у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження; на офіційному веб-сайтах Офісу Генерального прокурора та Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра.
6.1.5. Суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про те, що обвинувачена мала підстави усвідомлювати, що проти неї розпочато кримінальне провадження, вона отримала чи мала б отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, мала можливість бути обізнаною з усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя. Відтак, держава Україна під контролем сторони захисту та Суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачена мала право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: а) бути терміново і докладно повідомленою мовою, яку вона розуміє, про характер і підставу обвинувачення; б) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати самою захисника; в) бути засудженою в його присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного нею захисника, бути повідомленою про це право і мати призначеного захисника безплатно. 
6.1.6. Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання права, яке гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права. 
6.1.7. Натомість, обвинувачена ОСОБА_5 скористалася своїми правами на власний розсуд за відсутності будь-яких перешкод для їх реалізації на території України та з боку останньої. Вказані висновки ґрунтуються і на правовій позиції Європейського суду з прав людини (справа «Колоцца проти Італії» від 12.02.1985 року, «Шомоді проти Італії» від 18.05.2004 року та ін.), за якою суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати, чи були здійснені всі можливі, передбачені законом, заходи щодо дотримання прав обвинуваченої на захист та доступ до правосуддя.
Висновок Суду.
З огляду на викладене Судом у попередньому розділу даного вироку, Суд враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України № 1207-VII від 15 квітня 2014 року (зі змінами) «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» порядок вручення повістки про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, а також правові наслідки ухилення від явки на виклик слідчого, прокурора чи судовий виклик слідчого судді, суду (неприбуття на виклик без поважної причини більш як два рази) підозрюваним, обвинуваченим, який виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, визначені КПК.
Повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування. Інформація про такі документи та повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст. 297-5 КПК та на офіційних веб-сайтах органів, що здійснюють досудове розслідування, або суду. З моменту опублікування повістки про виклик у вказаний спосіб підозрюваний, обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом (ч. 1 ст. 297-5, ч. 3 ст. 323 КПК).
Згідно з матеріалами кримінального провадження досудове розслідування та судовий розгляд кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченої на підставі прийнятих рішень про спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження відповідно до вимог кримінального процесуального закону 
З метою забезпечення такій особі права на захист законом передбачено обов`язкове представлення інтересів такої особи захисником, оскільки дотримання належного захисту спрямоване на реалізацію принципу змагальності в такому процесі.
Якщо особа, яка переховується від правосуддя, з`явиться, то вочевидь вона може приймати участь у провадженні як на етапі досудового розслідування, так і під час судового розгляду. Поки такої особи немає, її захисник забезпечує здійснення захисту самостійно. Тому саме він як професійний адвокат може самостійно забезпечувати представлення позиції сторони захисту перед судом і те, що така позиція не була обговорена з обвинуваченою, є логічною складовою процедури провадження, яке здійснюється in absentia.
Крім того, Суд зважає й на позицію ЄСПЛ, висловлену у справі «Санадер проти Хорватії» від 12 лютого 2015 року, про те, що судовий розгляд за відсутності обвинуваченого сам собою не суперечить Конвенції, оскільки той факт, що особа проживає на території, непідконтрольній органам влади, виправдовує неможливість повідомлення обвинуваченого про провадження або забезпечити його присутність з боку органів влади.
Наведені у вироку обставини у сукупності дають підстави для висновку, що ОСОБА_5 була обізнана про наявне щодо нього кримінальне провадження та стадію, на якій воно перебуває, а станом на час розгляду кримінального провадження у Суду достатні дані та наявні матеріали на підтвердження знаходження обвинуваченої ОСОБА_5 на тимчасово окупованій території України.
7. Докази, подані сторонами кримінального провадження на підтвердження встановлених Судом обставин.

Судом у судовому засіданні заслухані показання свідків. 
Під час показань свідків відбувся їх прямий та перехресний допит.
Також, у судовому засіданні Судом були досліджені надані сторонами документи та речові докази. 
Під час дослідження доказів сторони скористалися наданими їм процесуальними правами надавати Суду усні та письмові пояснення та заперечення.
Під час дослідження доказів Суд дійшов висновку, що спосіб отримання стороною обвинувачення доказів, визнаних Судом належними і допустимими, був справедливим, а процес дослідження доказів під час спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченої - in absentia, забезпечував право обвинуваченої на захист.
Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ст. 323 ч. 3 КПК України), Суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченої як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченої була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від Суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.
За наслідками спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченої - in absentia та здійсненої у нарадчій кімнаті оцінки доказів Суд робить висновок про належність та допустимість наступних доказів на доведення вини обвинуваченої у кримінальному провадженні .
Викладаючи цей розділ вироку, Суд зазначає, що КПК не передбачає обов`язку суду дослівно викладати показання свідків. Таке джерело доказів суд відображає в тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні (постанова Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 754/10882/17).
Свідок ОСОБА_9 показав Суду, що до 25.02.2022 він з родиною мешкав у м. Маріуполь, де син його цивільної дружини - ОСОБА_10 навчався у Маріупольському НВК «Гімназія-школа» № 27, в зв`язку з чим йому відомі вчителі, які працювали вданому навчальному закладі. Викладачем української мови та літератури в сина була ОСОБА_5 . Після виїзду з м. Маріуполь він з дружиною намагалися продовжити онлайн навчання сина, для чого спілкувалися на дану тему з окремими викладачами Маріупольського НВК «Гімназія-школа» № 27. В тому числі він, з приводу продовження онлайн навчання, дзвонив на моб. телефон самої ОСОБА_5 . В результаті такого спілкування з ОСОБА_5 йому стало відомо, що ОСОБА_5 залишилася па території України окупованій Російською Федерацію, на даний час зв`язку з нею не має. Крім того, йому від самої ОСОБА_5 та її колег стало відомо, що на окупованих територіях окупаційна влада РФ почала призначати на керівні посади організацій, установ та навчальних закладів освіти керівників, лояльних до держави-агресора та таких які підтримують політику окупанта. Зокрема, сама ОСОБА_5 хизувалася тим, що її було призначено на посаду заступника директора Новокраснівської загальноосвітньої школи 1-3 ступенів Нікольського району Донецької області, де вона зараз і працює, виконує відповідні посадові обов`язки та повноваження. У своїй професійній діяльності ОСОБА_5 , як вона повідомляла, вона добре комунікує з призначеним окупаційною владою РФ керівництвом відділу освіти Маріупольського району та виконує їхні вказівки за розпорядження, відповідає за реалізацію завдань загальної середньої освіти, визначених країною-агресором, забезпечує адміністративно-господарчу діяльність.

Свідок ОСОБА_11 показала Суду, що до 25.02.2022 вона з родиною мешкала у м. Маріуполі, де її син навчався в НВК Гімназії № 27, де вчителем української мови та літератури була ОСОБА_5 . Після виїзду з м. Маріуполя сім`я переїхала до м. Покровськ, де батьки зайнялися питанням продовження дистанційного навчання, а саме з вчителями вищезазначеної гімназії, серед яких була ОСОБА_5 . Номер телефону ОСОБА_5 - НОМЕР_1 . Під час останньої розмови наприкінці березня остання повідомила, що в даний момент вже не викладає в гімназії. Вона працює зам. директора в селі Новокраснівка та ще залишилась в м. Маріуполь під час окупації. Вже на той час вона була дуже проросійською, тому що вона пішла на контакт з окупаційною владою, їй надали місце зам. директора школи при селі.

Відповідно до протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, які зафіксовані на дисках з відеозаписом слідчої дії за участі свідків: ОСОБА_12 від 03.06.2023 року; ОСОБА_9 від 05.06.2023 року; ОСОБА_11 від 05.06.2023 року, свідки впізнали ОСОБА_5 , яка працювала викладачем української мови та літератури Маріупольської НВК «Гімназії-школи № 27», де навчалися їх діти.

З протоколу огляду від 06.06.2023 року інформації, що розміщена в системі Інтернет, вбачається наявність інформації про проведення роботи в загальноосвітній школі селища Новокраснівка Нікольського району, що знаходяться на тимчасово окупованій території Донецької області. Далі, з 25 хв.40 сек. надає інтерв`ю жінка підписана як « ОСОБА_13 . Заместитель директора Новокрасновской школы», яка розповідає: «У нас в школе тепло, благодаря шефам Липецкой области. У нас заменены котлы, произведён ремонт котельной, вот. Набран состав сотрудников, которые работают в котельной, вот. В школе тепло, дети ходят без курток, сидят на уроках с удовольствием». 
(Суд звертає увагу на те, що особа використовувала російську мову. 
Враховуючи, що ця мова є зрозумілою для учасників судового розгляду у вироку відповідне висловлювання цієї особи наводиться мовою оригіналу для передачі точного їх змісту та дослівно).
Відповідно до так званої (на російській мові) «Выписки из Единого реестра юридических лиц от 27.02.2023 № ЮЭ9965-23-24660474» - «Муниципальное бюджетное общеобразовательное учреждение «Новокрасновская школа» администрации Володарского района», находится за адресом: Донецкая Народная Республика, Р-Н Володарский, С.П. Новокрасновское, село Новокрасновка, ул. Лесная, дом. 35а.
З протоколу огляду від 28.07.2023 року слідує, що на Інтернет-сайті міститься публікація наступного змісту (на російській мові) «Договор между Российской Федерацией и Луганской Народной Республики о принятии в составе Российской Федерации нового субьекта от 30.09.2022», який містить посилання на навчальний, освітній процес у учбових закладах на російській мові та організацію такого процесу відповідно до російських законів.
(Суд звертає увагу на те, що документи складені на російській мові. 
Враховуючи, що ця мова є зрозумілою для учасників судового розгляду у вироку відповідні посилання наводяться мовою оригіналу для передачі точного їх змісту та дослівно).
Відповідно до матеріалів, що характеризують особу обвинуваченої, ОСОБА_5 раніше не судима; заміжня; дівоче прізвище - ОСОБА_14 ; має вищу освіту філолога української мови яка отримана в Маріупольському державному університеті; має постійне місце реєстрації та проживання; характеристика позитивна; на обліку лікарів нарколога, психіатра не перебувала; зареєстроване на праві власності нерухоме майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, земельна ділянка 0.0342. Кадастровий номер: 1412336300:01:024:0321.

8. Мотиви Суду та положення закону, якими керувався Суд.
8.1. Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.
У силу ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. 
Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. 
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Зазначене свідчить, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлені, зокрема, дотриманням порядку оцінки доказів і визначенням їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів повинна бути оцінена судом з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ст. 94 КПК України).
 
Також, жоден доказ не має наперед встановленої сили.
 
8.2. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі скорочено Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі скорочено ЄСПЛ) суди застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

 
ЄСПЛ у справі «Перес проти Франції» (рішення від 12.02.2004) вказав, що дія статті 6 Конвенції (право на справедливий суд) полягає і в тому, щоб серед іншого зобов`язати суд провести належне дослідження зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами по справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належність до справи.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, необґрунтоване рішення суду є порушенням гарантій, втілених у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 

Хоча суд не мусить надавати відповідь на кожен довід, проте з рішення має бути чітко зрозуміло, що головні проблеми, порушені у цій справі, були розглянуті і що конкретні та ясні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи. Суд має переконатися, що мотиви рішення, наведені національними судами, не були автоматичними або стереотипними.

Тобто, право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення йде своїм корінням у більш загальний принцип, втілений у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29-30). 

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, але суд зобов`язаний дати відповідь на істотні аргументи сторони.

ЄСПЛ у справі «Жогло проти України» (п. 38, рішення від 24.04.2008 року) зазначив, що усі докази зазвичай мають бути представлені у відкритому слуханні справи в присутності обвинуваченого для забезпечення можливості надати аргументи іншій стороні. Існують винятки з цього правила, але вони не повинні порушувати права захисту. 

Обвинувачення не повинно ґрунтуватись виключно чи вирішальною мірою на тих показаннях, які сторона захисту не могла оскаржити (рішення від 26.03.1996 року у справі «Дурсон проти Нідерландів»).
8.3. Відповідно до положень частин 1-3 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Під час судового розгляду кримінального провадження Суд отримав можливість ознайомитися з позиціями сторони обвинувачення та сторони захисту, вони представлені обома сторонами ґрунтовно, докладно, а викладені в них мотиви зрозумілі. Також слід констатувати, що в ході розгляду справи жодна зі сторін не стверджувала про існування обмежень у реалізації донести свою позицію до Суду та не повідомляла про перешкоди у її доведенні. 

Отже, Суд забезпечив змагальність судового процесу і ключовим предметом оцінки є лише переконливість кожної з позицій в аспекті стандарту доведення, про який буде зазначено пізніше.

Суд вважає, що обидві позиції будуються навколо тих самих обставин, дій та фактів, послідовність яких підтверджується стороною обвинувачення, навпаки не підтверджується стороною захисту, а принципові розбіжності сторін в їх деталях, часі існування та характері не мають вирішального значення для відповіді на головне питання судового розгляду.

8.4. Суд, дослідивши наявні докази, вважає, що всі докази у кримінальному провадженні у відношенні обвинуваченої є належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного.

Недопустимих доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини або доказів та відомостей, які стосуються особи обвинуваченого не має.

ЄСПЛ зазначає, що рівень певності, якого має досягти суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. 

Таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченого, що є ключовими поняттями для демократичної концепції кримінального судового розгляду.

З огляду на викладене, Суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_5 у скоєному кримінальному правопорушенні поза всяким розумним сумнівом доведена і підтверджується обсягом досліджених Судом в судовому засіданні доказів в їх сукупності та взаємозв`язкута не викликають у Суду сумнівів.
 
Порушень вимог закону щодо відкриття доказів стороні захисту Суд не вбачає.
 
Під час вирішення питання про допустимість доказів важливе значення має істотність порушення прав і свобод людини, а тому не усі порушення, допущені сторонами при збиранні доказів, є підставою для визнання доказів недопустимими, а відтак і вирішення питання про порушення права на справедливий суд. 
 
З огляду на зазначене Суд приходить до висновку про відсутність процесуальних порушень з боку сторони обвинувачення, що могли вплинули на об`єктивність та повноту обставин, що підлягають доказуванню відповідно до вимог ст. 91 КПК України.
 
Усі вищевказані докази, покладені в основу обвинувального вироку, Суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки відповідають вимогам КПК України, отримані у передбаченому КПК України порядку, безпосередньо порушень вимог законодавства судом не встановлено та сторонами не доведено, тобто останні прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, як-то час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів.
 
Судом не встановлено допущення істотних порушень: прав та свобод обвинуваченого, інших осіб під час досудового розслідування; в ході збирання і фіксування доказів по даному кримінальному провадженню, а інформація, яка в них міститься, не дає Суду правових підстав, щоб сумніватися у їх допустимості та достатності.
 
Крім того, Суд враховує, що зі змісту п.78 рішення Європейського суду з прав людини від 16.02.2017 року у справі «Артур Пархоменко проти України» вбачається, що при розгляді справи в цілому з метою оцінки впливу процесуальних недоліків на досудовому етапі на загальну справедливість кримінального провадження, за необхідності слід враховувати такий невичерпний перелік факторів, який випливає з практики Суду: (a) Чи був заявник особливо вразливим, наприклад, через вік чи розумову здатність. (b) Правові рамки, що регулюють досудове провадження, та прийнятність доказів під час судового розгляду, а також чи була вона виконана; коли застосовується правило виключення, особливо малоймовірно, що провадження в цілому буде вважатися несправедливим. (c) Чи мав заявник можливість оскаржити автентичність доказів і виступати проти його використання. (d) Якість доказів чи обставини, за яких вони були отримані, ставлять під сумнів їх надійність та точність, беручи до уваги ступінь і характер будь-якого примусу. (e) Якщо докази були отримані незаконно, незаконність, про яку йдеться, і, якщо вона випливає з порушення іншої статті Конвенції, характер виявленого порушення. (f) У випадку заяви, характер заяви та чи він був негайно відкликаний або змінений. (g) Використання доказів, зокрема, чи складали вони невід`ємну або значну частину доказів, на яких ґрунтувалася засудження, а також силу інших доказів у справі. (h) Чи оцінювання вини було здійснене професійними суддями або присяжними, а у випадку останнього - змістом будь-яких наказів присяжних. (i) Вагомість суспільних інтересів у розслідуванні та покаранні за конкретне порушення. (j) інші відповідні процесуальні гарантії, передбачені національним законодавством та практикою.
 
Зокрема, з урахуванням вищезазначеного правового висновку Європейського суду з прав людини, у цьому судовому провадженні Суд бере до уваги, що захисник мав можливість оскаржити автентичність доказів, отриманих стороною обвинувачення, але не зробили цього і не подавав клопотань або своїх доводів щодо визнання доказів отриманих під час досудового розслідування недопустимими, що в подальшому стало б предметом судового розгляду.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, Суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (п.150 остаточного рішення від 21 липня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України»).
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність, спрямованість та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, Суд у своєму рішення повинен пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер або спрямованість умислу.
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, необґрунтоване рішення Суду є порушенням гарантій, втілених у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Хоча Суд не мусить надавати відповідь на кожен довід, проте з рішення має бути чітко зрозуміло, що головні проблеми, порушені у цій справі, були розглянуті і що конкретні та ясні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи. Суд має переконатися, що мотиви рішення, наведені національними судами, не були автоматичними або стереотипними.
Оцінюючи надані та досліджені Судом докази у кримінальному провадженні, оцінюючі їх реальний зміст, Суд виходить саме з практики ЄСПЛ, яка орієнтує, що під час розгляду кримінального провадження Суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії справи, а не тільки її зовнішню сторону (рішення від 27.02.1980 року у справі «Девеер проти Бельгії»).
Виходячи з усталеної судової практики, доведення суб`єктивної сторони зазвичай ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності непрямих доказів, які вказують на характер дій обвинуваченої, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа, тощо, на підставі чого можна зробити висновок про доведеність поза всяким розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) таких елементів суб`єктивної сторони злочину, як прямий умисел.
8.5. Суд враховує, що злочин за ч. 3 ст. 111-1 КК України можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).
Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. 

Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.
Усвідомлення означає розуміння фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу злочину, а також, розуміння його суспільної небезпеки. Вольовий момент прямого умислу характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків.
На свідомий і добровільний характер дій ОСОБА_5 у даному злочині вказує сам характер її дій, їх послідовність, тривалість у часі та подальша динаміка розвитку. 
Суд вважає, що обвинувачена ОСОБА_5 усвідомлювала факт окупації та агресії з боку російської федерації, створення окупаційною владою незаконних органів, усвідомлювала факт зайняття посади у закладі освіти де вона, громадянка України, свідомо, умисно, добровільно, за власним волевиявленням, здійснювала дії, спрямовані на впровадження стандартів освіти держави-агресора у закладах освіти.
Судом в умовах змагальності сторін не встановлено обставин, за яких добровільність обвинуваченої ОСОБА_5 у зазначених вище дій, в період війни, в умовах воєнного стану, можна було б поставити під сумнів.
В матеріалах провадження відсутні об`єктивні дані, які б давали обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_5 такі дії скоїла під примусом, та такі її дії були необхідними для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожували їй чи іншим особам, або інтересам держави.

Також, Суд враховує і те, що обвинувачена ОСОБА_5 заходів, спрямованих на виїзд з тимчасово окупованої території України не вживала, залишилася та залишається проживати до теперішнього часу на окупованій території.

Суд вважає, що такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією, яку висловив Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2026 року у справі № 161/16094/24.
Всі докази, подані Суду стороною обвинувачення, які досліджені під час судового розгляду кримінального провадження, переконливо свідчать про наявність у діяннях обвинуваченої об`єктивної сторони інкримінованого злочину.
8.6. Отже, враховуючи докази, подані стороною обвинувачення, які досліджені під час судового розгляду кримінального провадження та яким Суд надав оцінку, для Суду є очевидним, поза розумним сумнівом, що у цьому кримінальному проваджені сукупність прямих та непрямих доказів переконливо свідчить про те, що обвинувачена ОСОБА_5 діяла з прямим умислом (умисно), тобто, усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (частина 1 статті 24 КК України).
8.7. Будь-яких інших доказів сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України протягом судового розгляду, враховуючи, що Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.
9. Висновок Суду щодо кваліфікації дій обвинуваченої.
Згідно ст. 2, 11 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.
Відповідно, при кваліфікації дій обвинуваченої, Суд враховує позицію Верховного Суду (колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, викладену у постанові від 05.04.2018 року (справа № 658/1658/16-к)), в якій зазначено, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 
1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 
2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 
1) об`єкт кримінального правопорушення; 
2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 
3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.
Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.
Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.
Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі №761/37225/20).
Відомості, вказані у цьому вироку в частині складу кримінального правопорушення є установленими та доведеними у порядку визначеному КПК.
За таких обставин, Суд приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, які виразились у здійсненні громадянином України дій спрямованих на впровадження стандартів освіти держави-агресора у закладах освіти,тому кваліфікує її дії у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 КК України.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, стосовно обвинуваченої ОСОБА_5 . Суд не вбачає, оскільки в ході здійснення спеціального судового провадження, за відсутності обвинуваченої - in absentia, обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.
10. Призначення покарання.

10.1. Суд виходить з того, що покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.
Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .
В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […]має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].
Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).
Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому Суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.
Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).
Призначаючи покарання ОСОБА_5 , Суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 

При цьому, Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена у справі «Езе і Коннорс проти Сполученого Королівства», рішення від 9 жовтня 2003 року, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету - покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють Суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа "Довженко проти України") зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням рішення в процесуальному документі суду.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання для досягнення його цілей, визначених у статті 50 КК.

Правова позиція щодо дотримання справедливості висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. 

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Як зазначено у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 січня 2024 року (справа № 683/694/20,провадження № 51-3591кмо23) кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

З огляду на викладене справедливість розглядається як рівновага між злочином і наслідками для особи, що вчинила це діяння, тобто між поганим вчинком і покаранням.

Таким чином, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватися під час призначення покарання.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Для вибору такого покарання Суд повинен врахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого злочину.

Загальні засади призначення покарання спрямовані на забезпечення принципів законності, обґрунтованості, індивідуалізації, гуманності і справедливості, співмірності покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. 

10.2. Призначаючи покарання Суд вважає, що обставиною яка пом`якшує покарання можливо визнати відсутність у минулому у ОСОБА_5 непогашених судимостей та вона вперше притягується до кримінальної відповідальності, що кореспондується з приписом частини 2 статті 66 КК України. 

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 67 КК України обставиною яка обтяжує покарання ОСОБА_5 , Суд вважає вчинення останньою злочину з використанням умов воєнного стану.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Призначаючи покарання, Суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

10.3. Судом враховується, що в розумінні Кримінального кодексу України ОСОБА_5 скоїла умисний нетяжкий злочин проти основ національної безпеки України, який карається виправними роботами на строк до двох років або арештом на строк до шести місяців, або позбавленням волі на строк до трьох років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та становить собою підвищену суспільну небезпеку. 

З огляду на викладене, Суд призначає ОСОБА_5 покарання у вигляді реального позбавлення волі на строк 2 (два) роки 6 місяців з позбавленням права обіймати певні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування, а також займатися будь-якою діяльністю, пов`язаною з освітнім процесом на строк 10 (десять) років.

Суд вважає, що підстави для призначення покарання,відповідно до ст. 69 КК України, більш м`якого, ніж передбачено законом, не встановлені, виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства і саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. 

Таким чином, із цих же підстав, а також те що ОСОБА_5 вчинила злочин в умовах воєнного стану, Суд не вбачає за можливе призначити обвинуваченій покарання більш м`яке ніж передбачене законом або звільнити від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Суд вважає, що застосування припису ст. 69 КК України за наслідками судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 може скласти враження у громадян, стороннього спостерігача про безкарність злочинця, який притягується до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, що посягає на основи національної безпеки України.

З огляду на вище викладене обґрунтування та мотиви призначення покарання Суд вважає, що таке покарання не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 р.).

11. Цивільний позов.

Цивільний позов у кримінальному провадженні відсутній.

12. Інші питання, які вирішуються Судом при ухваленні вироку. 

12.1. За даним кримінальним провадженням ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2023 року - ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
12.2. Після набрання вироком законної сили початок строку відбування покарання, призначеного обвинуваченій ОСОБА_5 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання та затримання засудженої.
13. Питання щодо процесуальних витрат.
Докази на підтвердження наявності судових витрат, які підлягають розподілу за вироком Суду, сторонами не надавалися.
14. Речові докази
 
За даним кримінальним провадженням долю речових доказів вирішити відповідно до вимоги ст. 100 КПК України.
 
15. Щодо проголошення вироку.
 
На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку, суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим негайним врученням учасникам судового провадження - захиснику та прокурору повного тексту вироку в день його проголошення(узгоджується з правовою позицією, яка викладена 13 вересня 2023 року у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду, справа № 638/4224/22, провадження № 51-2372 км 23).
 
16. Інформацію про ухвалення вироку опублікувати у засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 КПК України та на офіційному веб-сайті суду.
Керуючись ст.ст. 100, 368-371, 373, 374, ч. 15 ст. 615 КПК України, Суд, 

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винуватою у пред`явленому за частиною 3 статті 111-1 КК України обвинуваченні та призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 6 місяців з позбавленням права обіймати певні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування, а також займатися будь-якою діяльністю, пов`язаною з освітнім процесом на строк 10 (десять) років.
Початок строку відбування покарання, призначеного ОСОБА_5 , обчислювати після набрання вироком законної сили, з моменту приведення вироку до виконання та затримання засудженої.
На підставі ч. 5 ст. 100 КПК України DVD-R диски з записами впізнання свідками - ОСОБА_5 - зберігати в матеріалах кримінального провадження.
 
Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра протягом тридцяти днів з дня проголошення.
 
Вирок набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
 
На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку негайно вручити захиснику та прокурору в день його проголошення.
 
Інформацію про ухвалення вироку опублікувати:
1)у засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 КПК України,
та 
2)на офіційному веб-сайті Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра.

Головуючий суддя: ОСОБА_1 

11.05.2026