КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О. В.
№ 22-ц/824/8832/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 376/2872/25

11 червня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» - адвоката Гурського Германа Юрійовича на рішення Сквирського районного суду Київської області від 29 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Гіптенко Є. О., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
в с т а н о в и в:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Кошельок» (далі - ТОВ «Кошельок») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовувало тим, що 24.09.2021 року ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» уклали договір № 3008617255-473181 за допомогою веб-сайту (https://koshelok.ua/), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Кошельок», в рамках якої реалізується технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле.
Стверджувало, що товариство умови договору виконало та надало позичальнику кошти, які останній мав повернути, проте свої зобов`язання не виконав.
Зазначало, що внаслідок невиконання зобов`язання відповідачем, утворилась заборгованість за договором від 24.09.2021 року № 3008617255-473181, яка становить 24 386,40 грн та складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 7 200,00 грн та суми заборгованості за відсотками за користування позикою в розмірі 17 186,40 грн.
Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором у розмірі 24 386,40 грн та судові витрати у справі.
Рішенням від 29 січня 2026 року Сквирський районний суд Київської області у задоволенні позову відмовив.
Рішення мотивував тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт укладення з відповідачем договору про надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту шляхом підписання відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, а тому вимоги про стягнення заборгованості є необґрунтованими.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 03.03.2026 року ТОВ «Кошельок» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю та стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 24.09.2021 року № 300861 7255-473181 в розмірі 24 386,40 грн, судові витрати зі сплати судового збору та на професійну правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно встановлено обставини, що мають значення для справи.
Особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначає, що відповідач, по-перше, здійснив дії, які чітко свідчить про його свідомий вибір та волевиявлення на укладання договору, по-друге, без цих дій саме з боку відповідача укладання договору було б неможливе. Тобто без входу відповідача на вебсайт позивача, без отримання ним SMS-повідомлення для входу в особистий кабінет, без здійснення входу на веб-сайт до особистого кабінету, без отримання SMS повідомлення з одноразовим ідентифікатором для підписання угоди, тобто без виконання відповідачем всього алгоритму дій, необхідних для отримання кредиту, кредитний договір не був би укладений, тобто сторони не досягли би згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані на банківську картку № НОМЕР_1 .
Зазначає, що відповідач був повністю ознайомлений з умовами кредитного договору до його підписання, оскільки ІТС позивача побудована таким чином, що без попереднього ознайомлення з умовами кредитного договору клієнт не може перейти до наступного етапу.
Крім того, вказує, що за Правилами в процесі верифікації обов`язково проводиться перевірка наявності доступу клієнта до банківської карти, яку зазначив клієнт для отримання кредиту, шляхом блокування. А саме: кредитодавець здійснює блокування наперед невідомої клієнту довільної суми в розмірі від 1 копійки до 2 гривень на зазначеній клієнтом банківській картці, а клієнт має ввести цю суму заблокованих коштів на ІТС кредитодавця під час верифікації( п. 5.8 Правил). Саме таким же чином було підтверджено наявність доступу відповідача до вказаної ним банківської картки. Крім того, згідно з інформацію з мобільного додатку «Гетконтакт», номеру телефону НОМЕР_2 , який відповідач використав для укладення договору з метою отримання кредиту, належить відповідачу.
Стверджує, що відповідач не надав доказів протилежного, що є його процесуальним обов`язком. Також відповідачем не надано суду доказів про те, що телефонний номер, із використанням якого здійснювалося підписання договору, у момент укладення договору йому не належав та використовувся іншою особою без його відома чи доручення, що договір укладений іншою особою за відсутністю його волевиявлення.
Позивач зазначає, що виконав свої зобов`язання за договором, надіславши гроші на банківську картку, яку зазначив відповідач (факт перерахування кредиту підтверджується повідомленням Товариства з обмеженою відповідальністю «Тас Лінк» (далі - ТОВ «Тас Лінк») та листом Акціонерного товариства «Таскомбанк» (далі - АТ «Таскомбанк»), а відповідач прийняв ці гроші та використав їх на свої потреби. Зазначене також підтверджується наданою відповіддю Акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк»), що на ім`я ОСОБА_1 банком була емітована платіжна картка № НОМЕР_1 та відкритий під неї банківський рахунок. Згідно з рухом коштів за карткою зазначено, що саме 24.09.2021 року, на час укладення договору, о 13:43:46 від ТОВ «Кошельок» надійшли грошові кошти у розмірі наданого за договором кредиту 7 200.00 грн.
Особа, яка подала апеляційну скаргу, пояснює, що сторони договору погодили продовження строку користування кредитом до 112 днів з моменту укладення договору (22 дні плюс 90 днів), після закінчення якого у відповідача виникає обов`язок повернути суму кредиту та нарахованих відповідно до умов договору процентів за користування кредитом, а у позивача виникає право отримати виконання обов`язку боржником, тобто право вимоги щодо повернення кредиту та нарахованих процентів. Умовою такого продовження є користування кредитом після закінчення лояльного періоду. Тобто строк кредитування з 16.10.2021 року до 13.01.2022 року є погодженим сторонами договору, а тому позивач правомірно нарахував проценти за користування кредитом за цей період.
Зазначає, що обставини, які б вказували на відсутність вільного волевиявлення відповідача на отримання кредиту, а також спростували би презумпцію правомірності договору, не встановлені. Враховуючи принцип свободи договору, відповідач мав можливість не вступати у кредитні відносити з позивачем. На момент укладення договору він не заявляв додаткових вимог щодо умов договору, погодився з усіма його умовами, в тому числі з розміром відсоткової ставки, погодився отримати кредит саме на умовах, визначених договором, отримав кредит, при цьому не відмовився від договору протягом 14 календарних днів за ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», заперечень щодо його умов протягом більше чотирьох років після його укладення відповідач не заявляв, а тому кредитний договір, укладений між сторонами, відповідає вимогам закону.
Адвокат Химчук В. Л. в інтересах ОСОБА_1 03.04.2026 року через підсистему «Електронний суд» направив відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві зазначив, що одноразовий ідентифікатор - 5196, на який посилався представник позивача, не міститься ані в договорі від 24.09.2021 року № 3008617255- 473181 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, ані у додатку № 1 до договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 24.09.2021 року № 3008617255-473181, ані у паспорті споживчого кредиту до договору від 24.09.2021 року № 3008617255-473181. Крім того, ці документи не містять і одноразового ідентифікатора підпису уповноваженої особи кредитодавця - директора ОСОБА_2 . 
Вказує, що відсутні докази того, що ОСОБА_1 повідомив ТОВ «Кошельок» номер картки № НОМЕР_1 для переказу останнім (кредитодавцем) грошових коштів у розмірі 7 200,00 грн. Картка № НОМЕР_1 не вказана у договорі від 24.09.2021 року № 3008617255-473181 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, у додатку № 1 до договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 24.09.2021 року № 3008617255-473181, ані у паспорті споживчого кредиту до договору від 24.09.2021 року № 3008617255-473181.
Вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим та законним, а отже підстав для його скасування немає.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О. В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 24.09.2021 року ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» уклали договор № 3008617255-473181 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (а. с. 9- 14).
Згідно з інформацією позивача, позичальнику надано одноразовий ідентифікатор 5196 для підписання кредитного договору шляхом направлення позичальнику на телефону +380 (67) 511-2277 (вказаного позичальником під час реєстрації в особистому кабінеті) електронного повідомлення СМС-повідомлення (а. с. 48).
Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «Кошельок» взяло на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 споживчий кредит у сумі 7 200,00 грн на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором (п. 2. 1 договору).
Як вбачається із повідомлення АТ «Таскомбанк» від 18.06.2025 року № 23581/47.1 операція із зарахування коштів на картку № НОМЕР_3 була успішно проведена (а.с.22).
Окрім того, отримання грошових коштів у сумі 7 200,00 грн також підтверджується випискою за банківським рахунком № НОМЕР_1 , наданою АТ «Універсал Банк» на виконання вимог ухвали від 01.12.2025 року (а. с. 120-123).
Згідно з розрахунком боргу за договором від 24.09.2021 року № 3008617255-473181 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту станом на 13.01.2022 року непогашена заборгованість становить 24 386,40 грн та складається із суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 7 200,00 грн та суми заборгованості за відсотками за користування позикою в розмірі 17 186,40 грн (а. с. 16-18).
Встановлено, що одноразовий ідентифікатор - 5196, на котрий посилався представник позивача, не міститься ані в договорі від 24.09.2021 року № 3008617255-473181 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, ані у додатку № 1 до договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 24.09.2021 року № 3008617255-473181, ані у паспорті споживчого кредиту до договору від 24.09.2021 року № 3008617255-473181.
Договір від 24.09.2021 року № 3008617255-473181 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, додаток № 1 до нього та паспорт споживчого кредиту до договору не містять також одноразового ідентифікатора підпису уповноваженої особи кредитодавця - директора ОСОБА_2 (а. с. 9-14).
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України).
За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
За ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ст. 207 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частина 1 ст. 638 ЦК України встановлює, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України).
Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частина 2 ст. 1054 ЦК України встановлює, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (ст. 3 Закону).
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає, яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Такі висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19.
У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц Верховний Суд зробив висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стаття 76 ЦПК України визначає, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Так, позивач як на підставу позову посилався на те, що 24.09.2021 року ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» уклали договір № 3008617255-473181 за допомогою веб-сайту (https://koshelok.ua/), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Кошельок», у межах якої реалізується технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів, які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле.
У позові та апеляційній скарзі представник позивача вказав, що позичальнику було надано одноразовий ідентифікатор - 5196, для підписання кредитного договору від 24.09.2021 року № 3008617255-473181, шляхом направлення позичальнику на номер телефону НОМЕР_2 (вказаного позичальником під час реєстрації в особистому кабінеті) електронного повідомлення SMS-повідомлення.
Втім, як встановлено колегією суддів апеляційного суду, одноразовий ідентифікатор - 5196 не міститься ані в договорі від 24.09.2021 року № 3008617255-473181 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, ані у додатку № 1 до договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 24.09.2021 року № 3008617255-473181, ані у паспорті споживчого кредиту до договору № 3087910934-535678 від 04 грудня 2021 року.
Крім того, договір від 24.09.2021 року № 3008617255-473181 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, додаток № 1 до нього та паспорт споживчого кредиту до договору не містять і одноразового ідентифікатора підпису уповноваженої особи кредитодавця - директора ОСОБА_2 . 
Також матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 повідомив ТОВ «Кошельок» картку № НОМЕР_1 для переказу грошових коштів у розмірі 7 200,00 грн.
Крім того, картка № НОМЕР_1 не вказана у договорі від 24.09.2021 року № 3008617255-473181 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, у додатку № 1 до договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 24.09.2021 року № 3008617255-473181 або у паспорті споживчого кредиту до договору від 24.09.2021 року № 3008617255-473181.
Отже, з наданих позивачем доказів не вбачається, що відповідач вчинив певну сукупність дій, спрямовану на отримання позики від ТОВ «Кошельок», а саме, зареєструвався в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію, отримав повідомлення від суб`єкта електронної комерції із одноразовим ідентифікатором, та прийняв пропозицію (оферту) позивача шляхом використання (підписання) надісланого їй позивачем одноразового ідентифікатора.
У постанові від 10 січня 2024 року в справі № 240/4894/23 Верховний Суду вказав, що принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад правової системи, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи. Цей принцип також часто відомий як «in dubio pro persona» або «in dubio pro homine» (латинською мовою), що означає «у вагомих сумнівах - на користь людини». Принцип тлумачення закону на користь особи не означає безумовне ігнорування закону, але вказує на те, що в сумнівних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію, яка максимально захищає права та інтереси саме фізичної особи.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт укладення з відповідачем договору про надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту шляхом підписання відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, а тому вимоги про стягнення заборгованості є не обґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, а тому відхиляються судом як необґрунтовані.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Отже, підстави для скасування рішення Сквирського районного суду Київської області від 29 січня 2026 року відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути змінено та скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Апеляційний суд, враховуючи відсутність підстав для задоволення скарги, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України не вбачає підстав для компенсації позивачу понесених ним судових витрат на стадії апеляційного перегляду справи.
Керуючись ст. 141, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, 

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» - адвоката Гурського Германа Юрійовича залишити без задоволення.
Рішення Сквирського районного суду Київської області від 29 січня 2026 року - залишити без змін.
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та не може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: