КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 червня 2026 року справа №320/40052/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області (адреса Україна, 08153, Київська область, Фастівський район, місто Боярка, вулиця Білогородська, будинок 13 ЄДРПОУ 43162533) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (адреса 02022, м. Київ, вул. Сверстюка, 15, ЄДРПОУ 43315602) про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

Представник позивача Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області звернувся у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання протиправною та скасування постанови, у якому просить суд: 
-визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бочковським Тарасом Олександровичем (яка надійшла до територіального управління засобами електронного зв`язку 05.08.2025 Вх. № 1254) від 11 липня 2025 року у ВП № 76696182 про накладення штрафу на ТУ ССО у місті Києві та Київської області у розмірі 5 100 грн.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю – Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.08.2025 року ухвалено позовну заяву залишити без руху.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.09.2025 прийнято позовну заяву до провадження судді Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.06.2026 постановлено розгляд (формування і збереження) судової справи здійснювати в електронній формі.
Позиція позивача ґрунтується на тому, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №640/11041/22 Територіальне управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області було зобов`язано здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №168 за період з 07.06.2022 по 20.01.2023. Зазначене рішення набрало законної сили та є обов`язковим до виконання. На виконання судового рішення позивачем 02.07.2024 було направлено до центрального органу управління Служби судової охорони лист щодо виділення додаткових кошторисних призначень за КПКВК 0501150 та КЕКВ 2800 для забезпечення виплати коштів за судовими рішеннями, у тому числі у справі №640/11041/22. Вказані дії були вчинені ще до відкриття виконавчого провадження. Після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.12.2024 №76696182 позивачем було продовжено вживати заходи, спрямовані на виконання рішення суду. Зокрема, 10.12.2024 головному державному виконавцю було направлено лист із повідомленням про вчинені дії щодо виконання судового рішення, а також повторно направлено до Голови Служби судової охорони лист щодо необхідності виділення додаткових кошторисних призначень для виконання рішення у справі №640/11041/22. Позивач зазначає, що здійснив розрахунок потреби у коштах для виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди та листами від 02.07.2024 №41.07-316 і від 10.12.2024 №41.07-601 звернувся до центрального органу управління Служби судової охорони з проханням про збільшення кошторисних призначень за КПКВК 0501150 та КЕКВ 2800. При цьому Служба судової охорони зверталася до Державної судової адміністрації України щодо внесення відповідних змін до кошторису. За твердженням позивача, станом на момент звернення до суду належне бюджетне фінансування для виконання рішення суду не було забезпечено, а кошти на відповідних рахунках Управління відсутні. У зв`язку з цим повне виконання рішення суду наразі є неможливим з причин, які не залежать від волевиявлення позивача. Позивач вважає, що ним були вчинені всі залежні від нього дії, спрямовані на виконання рішення суду, про що було повідомлено державного виконавця листом від 10.12.2024 №41.07-1922. Також державного виконавця було повідомлено, що виплата коштів буде здійснена після надходження відповідних бюджетних асигнувань у порядку черговості. Незважаючи на це, 11.07.2025 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бочковським Т.О. у виконавчому провадженні №76696182 винесено постанову про накладення на Територіальне управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області штрафу у розмірі 5100 грн за невиконання рішення суду. Позивач вважає, що постанова про накладення штрафу є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки ним були вжиті всі залежні від нього заходи для виконання рішення суду, а його невиконання у повному обсязі обумовлено відсутністю відповідних бюджетних асигнувань та обставинами, що не залежать від діяльності позивача.
У вказаний строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, без поважних причин.
У матеріалах справи міститься довідка про доставку електронного листа, що свідчить про отримання відповідачем 16.09.2025 року копії ухвали суду про відкриття провадження, у його електронний кабінет. 
Строк, встановлений для надання відзиву на позовну заяву станом на день ухвалення рішення сплив.
Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.
Відповідно до ч. 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України , у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Процесуальні засади розгляду справи у письмовому провадженні.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Встановлені судом обставини.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №640/11041/22 визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, та зобов`язано Територіальне управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області здійснити її нарахування та виплату за період з 07.06.2022 по 20.01.2023.
На виконання вказаного вище рішення суду від 21.06.2024 у справі №640/11041/22 Територіальним управлінням Служби судової охорони у м. Києві та Київській області здійснено розрахунок потреби в коштах для виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, за період з червня 2022 року по січень 2023 року. 
Відповідно до розрахунку сума додаткової винагороди становить 223 354,84 грн, сума єдиного соціального внеску 40 203,87 грн, відшкодування судового збору та витрат на правничу допомогу 1 096,20 грн, а загальна потреба у коштах за КЕКВ 2800 визначена у розмірі 264 654,91 грн. 
02.07.2024 Територіальне управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області звернулося до центрального органу управління Служби судової охорони з листом щодо виділення додаткових кошторисних призначень для виконання рішення суду у справі №640/11041/22. 
Надалі Територіальне управління повідомило Голову Служби судової охорони про необхідність виділення додаткових кошторисних призначень за КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя» по КЕКВ 2800 на загальну суму 2 268 611,62 грн, до складу якої включено потребу у коштах на виконання рішення у справі №640/11041/22 щодо ОСОБА_1 . 
Судом встановлено, що у листі від 02.07.2024 №41.07-316 при оформленні документів щодо виділення коштів було допущено механічну помилку у написанні прізвища особи, на користь якої підлягає виконанню рішення суду. З цього приводу до Голови Служби судової охорони направлено лист із виправленим розрахунком потреби в коштах щодо ОСОБА_1 . 
04.12.2024 головним державним виконавцем відкрито виконавче провадження №76696182 з примусового виконання виконавчого листа №640/11041/22 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 за період з 07.06.2022 по 20.01.2023, а також стягнення витрат виконавчого провадження у сумі 402,96 грн. 
Після відкриття виконавчого провадження Територіальне управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області повідомило Голову Служби судової охорони про надходження постанови про відкриття виконавчого провадження та повторно звернулося з питання виділення додаткових кошторисних призначень, зазначивши потребу у коштах у сумі 264 654,91 грн, з яких 223 354,84 грн становить додаткова винагорода, 40 203,87 грн єдиний соціальний внесок та 1 096,20 грн відшкодування судового збору і витрат на правничу допомогу. 
10.12.2024 Територіальне управління повторно направило до центрального органу управління Служби судової охорони лист щодо виділення додаткових кошторисних призначень для виконання рішення суду. 
У листах до головного державного виконавця Територіальне управління повідомляло про здійснення розрахунку належної до виплати додаткової винагороди, направлення звернень щодо виділення необхідних бюджетних асигнувань та зазначало, що фактична виплата буде проведена після надходження відповідного фінансування у порядку черговості виконання судових рішень. 
11.07.2025 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень винесено постанову у виконавчому провадженні №76696182 про накладення на Територіальне управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області штрафу у розмірі 5100 грн за невиконання рішення Київського окружного адміністративного суду у справі №640/11041/22. 
16.07.2025 постанова про накладення штрафу надійшла до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області помилково. 
У зв`язку з цим листом від 05.08.2025 №1254 Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області повідомило головного державного виконавця, що боржником у виконавчому провадженні є Територіальне управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області, яке знаходиться за іншою адресою, а тому постанова про накладення штрафу була надіслана не за належністю.
Позивач у позовній заяві посилається на те, що станом на дату звернення до суду асигнування за відповідною бюджетною програмою на рахунку Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області відсутні. Разом з тим, на підтвердження зазначених обставин позивачем не надано належних та допустимих доказів, зокрема відомостей щодо фактичного стану рахунків, довідок органів Державної казначейської служби України, кошторисів, довідок про бюджетні асигнування чи інших документів, які б підтверджували відсутність коштів та неможливість виконання судового рішення станом на момент винесення оскаржуваної постанови.
Релевантні джерела права й акти їхнього застосування. 
Частинами 1 та 2 ст.129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
За приписами ст.370 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб i підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або з принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно з ч.ч.2, 4 ст.372 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Так, ЄСПЛ у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене ст.6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Крім того, суд враховує, що ЄСПЛ неодноразово звертав увагу, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 2 червня 2016 року №1404-VIII Про виконавче провадження (далі - Закон №1404- VIII).
Положеннями статті 1 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини 2 статті 74 Закону №1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Положеннями статті 63 Закону №1404-VIII встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Згідно із статтею 75 Закону №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
З системного аналізу вищенаведених норм Закону № 1404-VIII слідує, що єдиними заходами примусового виконання рішень зобов`язального характеру є застосування штрафних санкцій до боржника та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно з вищезазначеним Законом.
Така відповідальність настає за умови, якщо судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем..
Верховний Суд у постанові від 15.05.2020 по справі №812/1813/18 зазначив, що умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.
Отже, невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону № 1404-VIII. Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.
Поважними, в розумінні наведених норм Закону № 1404-VIII, можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.
Аналогічна позиція висловлена Постановах Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі №0840/3476/18, від 07 листопада 2019 року у справі № 420/70/19 та від 15 квітня 2020 року у справі №811/1324/18.
Тобто, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII.
Суд приймає до уваги доводи позивача, що виконання судового рішення в повному обсязі, можливо лише за наявності відповідного бюджетного призначення за рахунок Державного бюджету.
Статтею 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можуть здійснюватися лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Згідно з ч. 3 ст. 19 Бюджетного кодексу України учасниками бюджетного процесу є органи, установи та посадові особи, які наділені бюджетними повноваженнями.
Частина 1 ст. 22 даного Кодексу закріплює положення, відповідно до яких для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Управління є бюджетною установою та у своїй діяльності керується Бюджетним кодексом України.
Відповідно до ст. 48 Бюджетного кодексу України управління, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, отримує фінансування та здійснює платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених Кодексом та Законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.
Окрім того слід акцентувати увагу, що відповідно до статей 23 та 116 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнування та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.
За такого правового регулювання суд доходить висновку, що негативні наслідки для боржника за невиконання рішення суду наступають лише у випадку, якщо це пов`язано з неповажними причин, а відтак державний виконавець, на час прийняття рішення про накладення штрафу, має встановити такий факт.
До аналогічних висновків неодноразово доходив Верховний Суд при вирішенні подібних судових спорів , як приклад у справі №640/9234/19 від 21.01.2020.
Спірним у даній справі є питання наявності або відсутності у позивача поважних причин невиконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №640/11041/22, а також наявності у державного виконавця передбачених законом підстав для винесення постанови про накладення штрафу від 11.07.2025 у виконавчому провадженні №76696182.
Як убачається з рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №640/11041/22, Територіальним управлінням Служби судової охорони у м. Києві та Київській області не було нараховано та виплачено ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, за період з 07.06.2022 по 20.01.2023
Суд встановив, що у вказаному рішенні Київського окружного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №640/11041/22 судом надано оцінку доводам Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області щодо відсутності бюджетних асигнувань на виплату додаткової винагороди, відсутності відповідних видатків у затвердженому кошторисі, неможливості видання наказів про виплату додаткової винагороди без надходження додаткового фінансування та залежності вирішення питання фінансування від рішень Державної судової адміністрації України і центрального органу управління Служби судової охорони. 
Суд не погодився з наведеними доводами та дійшов висновку про протиправність бездіяльності Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, у зв`язку з чим зобов`язав відповідача здійснити нарахування та виплату такої винагороди за період з 07.06.2022 по 20.01.2023.
11.07.2025 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бочковським Т.О. винесено постанову у виконавчому провадженні №76696182 про накладення на Територіальне управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області штрафу в розмірі 5100,00 грн за невиконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №640/11041/22.
Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ним вживалися заходи, спрямовані на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №640/11041/22. Зокрема, позивачем було здійснено розрахунок потреби в коштах для виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, направлено до центрального органу управління Служби судової охорони листи щодо виділення додаткових кошторисних призначень, а також повідомлено державного виконавця про вжиті заходи з метою виконання судового рішення.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що виконання рішення суду в частині виплати коштів є неможливим у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань та належного фінансування за відповідною бюджетною програмою. Крім того, позивач посилається на те, що ним були вчинені всі залежні від нього дії, спрямовані на виконання судового рішення, зокрема здійснено розрахунок потреби у коштах, направлено відповідні звернення до Центрального органу управління Служби судової охорони щодо виділення додаткових кошторисних призначень, а також повідомлено державного виконавця про вжиті заходи та про можливість здійснення виплати після надходження відповідного фінансування у порядку черговості.
Матеріалами справи підтверджується, що позивачем у межах наданих йому повноважень вживались заходи, спрямовані на виконання рішення суду. Зокрема, Територіальне управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області неодноразово зверталося до Центрального органу управління Служби судової охорони та порушувало питання щодо виділення додаткових кошторисних призначень, необхідних для виконання рішення суду, що підтверджується наявними у матеріалах справи листами та іншими документами. Крім того, позивачем було здійснено розрахунок потреби в коштах для виконання судового рішення та повідомлено орган державної виконавчої служби про вжиті заходи.
При цьому відповідачем не наведено та матеріалами справи не підтверджено, які саме інші конкретні дії міг вчинити позивач для виконання рішення суду за відсутності відповідного бюджетного фінансування та необхідних бюджетних асигнувань.
Суд зазначає, що відповідно до статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» накладення штрафу можливе лише у разі невиконання рішення суду без поважних причин.
Проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови, суд дійшов висновку, що вона не містить належного обґрунтування відсутності поважних причин невиконання рішення суду, а також мотивів відхилення доводів боржника щодо об`єктивних перешкод для його виконання.
Водночас матеріалами справи підтверджується, що позивач не ухилявся від виконання судового рішення, вживав залежних від нього заходів для забезпечення його виконання та повідомляв державного виконавця про причини неможливості здійснення виплати у зв`язку з відсутністю відповідного фінансового забезпечення, зазначаючи, що виконання рішення буде забезпечено після надходження бюджетних асигнувань у встановленому порядку.
Крім того, суд зазначає, що накладення штрафу на боржника, який є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та не наділений повноваженнями щодо самостійного збільшення бюджетних асигнувань чи перерозподілу бюджетних призначень, саме по собі не може забезпечити виконання судового рішення за відсутності відповідного фінансового забезпечення.
Аналогічних висновків неодноразово доходив Верховний Суд, зокрема в ухвалі від 16.07.2018 у справі №811/1469/18, постановах від 15.05.2020 у справі №812/1813/18 та від 24.10.2019 у справі №821/322/17.
Як встановлено судом, позивач неодноразово звертався до розпорядників бюджетних коштів вищого рівня щодо виділення додаткових кошторисних призначень для виконання судового рішення, повідомляв державного виконавця про вжиті заходи та не заперечував обов`язку виконати рішення суду після надходження відповідного фінансування.
Також суд враховує, що відповідачем не надано доказів наявності у позивача бюджетних асигнувань, достатніх для виконання судового рішення, а також не доведено, що позивач мав реальну можливість здійснити відповідні виплати в межах наявного фінансового забезпечення.
Оцінюючи доводи учасників справи щодо практики Європейського суду з прав людини стосовно обов`язковості виконання судових рішень, суд зазначає, що предметом розгляду у цій справі є не питання належності виконання рішення суду як такого, а питання наявності передбачених законом підстав для застосування до боржника відповідальності у вигляді штрафу.
У спірних правовідносинах вирішальним є встановлення того, чи було невиконання рішення наслідком безпідставної бездіяльності боржника та чи були відсутні поважні причини такого невиконання.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач вживав залежних від нього заходів, спрямованих на виконання судового рішення, а невиконання рішення в частині виплати коштів обумовлене обставинами, які не залежать виключно від волевиявлення позивача та пов`язані з необхідністю отримання відповідного бюджетного фінансування.
За таких обставин суд доходить висновку, що відповідачем не доведено відсутності поважних причин невиконання рішення суду, а тому постанова державного виконавця про накладення штрафу прийнята передчасно та без належного з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення питання про притягнення боржника до відповідальності.
Відтак оскаржувана постанова підлягає визнанню протиправною та скасуванню, а позовні вимоги – задоволенню.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Так, оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги.
Судові витрати по справі.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, що підтверджується квитанцією № 867 вiд 25.08.2025 року, копія якої долучена до матеріалів справи.
З огляду на зазначене, з урахування ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», враховуючи задоволення позову, вказана сума судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Керуючись статтями 2-3, 5-15, 72-77, 90, 122, 132, 139, 229, 242-246, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

вирішив:

Позов Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області (адреса Україна, 08153, Київська область, Фастівський район, місто Боярка, вулиця Білогородська, будинок 13 ЄДРПОУ 43162533) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (адреса 02022, м. Київ, вул. Сверстюка, 15, ЄДРПОУ 43315602) про визнання протиправною та скасування постанови – задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бочковським Тарасом Олександровичем (яка надійшла до територіального управління засобами електронного зв`язку 05.08.2025 Вх. № 1254) від 11 липня 2025 року у ВП № 76696182 про накладення штрафу на ТУ ССО у місті Києві та Київської області у розмірі 5 100 грн.
Стягнути на користь Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області (адреса Україна, 08153, Київська область, Фастівський район, місто Боярка, вулиця Білогородська, будинок 13 ЄДРПОУ 43162533) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Надіслати учасникам справи (їх представникам) копію судового рішення в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 251 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.