Номер провадження 2/754/3124/26
Справа №754/7279/25
РІШЕННЯ 
Іменем України

04 травня 2026 року Деснянський районний суд міста Києва
у складі головуючої судді Гринчак О.І.,
за участю секретаря судових засідань Головач О.О.,
представника позивача Ярошенка Д.В. (присутнього у судовому засіданні 24.04.2026),
представниці відповідача ОСОБА_8. (присутньої у судовому засіданні 24.04.2026),
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,
В С Т А Н О В И В:
Зміст позовних вимог
Державне підприємство «Сервісний центр морського та річкового транспорту» через підсистему «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача шкоду у розмірі 739 141,98 грн, завдану у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_2 .
Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що у травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків (далі - Інспекція) про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 23 вересня 2008 року до 10 квітня 2018 року вона працювала у Миколаївській регіональній філії Інспекції.
Наказом Інспекції від 10 квітня 2018 року № 148/к звільнена з посади провідного фахівця Миколаївської регіональної філії Інспекції на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22.03.2023 у справі № 480/724/18 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.
Визнано незаконним та скасовано наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 10 квітня 2018 року № 148/к «Про звільнення» ОСОБА_2 , провідного фахівця Миколаївської регіональної філії з роботи з 10 квітня 2018 року у зв`язку із скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного фахівця Миколаївської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків з 10 квітня 2018 року.
Стягнуто з Інспекції на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2018 року по 22 березня 2023 року у розмірі 513770 грн без утримання податків та обов`язкових платежів, та 5000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з Інспекції на користь держави судовий збір у розмірі 5286 грн.
Допущено негайне виконання постанови суду у частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць.
Оскаржуваний наказ про звільнення підписано ОСОБА_1 , на якого відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 27.03.2018 № 21-О було покладено виконання обов`язків начальника Інспекції з 28.03.2018 по 25.05.2018.
14.04.2023 Миколаївським районним судом Миколаївської області було видано виконавчі листи.
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2018 р. № 863-р «Про передачу державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту», державна організація «Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків» належить до сфери управління Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України.
26.04.2022 Державною службою морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, як органом управління, вирішено припинити юридичну особу- Інспекцію, шляхом приєднання до державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» (наказ № 113 «Про реорганізацію Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків»).
Відповідне рішення було внесене до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 28.04.2022, номер запису 1000711270030002802. 08.07.2024 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено відомості про припинення юридичної особи - Інспекції (номер запису 1000711120043002802).
У зв`язку з припиненням Інспекції ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 01.08.2024 у справі № 480/724/18 ДП «Моррічсервіс», як правонаступника, визначено боржником у виконавчих провадженнях № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4.
05.02.2025 державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 22.03.2023 в примусовому порядку було стягнуто з рахунків ДП «Моррічсервіс» кошти у розмірі 571 283,00 грн, з яких: середній заробіток за час вимушеного прогулу - 513 770,00 грн, відшкодування моральної шкоди - 5 000,00 грн, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження - 52 513,00 грн.
З метою виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 22.03.2023, в частині поновлення на роботі, наказом ДП «Моррічсервіс» від 07.03.2025 № 16-ос «Про поновлення на роботі ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 )» скасовано наказ Інспекції від 10.04.2018 № 148/к «Про звільнення» та поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного фахівця з 10.04.2018 та допущено до роботи.
На підставі заяви ОСОБА_5 від 13.03.2025 ДП «Моррічсервіс» видано наказ від 13.03.2025 № 18-ос «Про припинення трудового контракту».
Відповідно до зазначеного наказу ОСОБА_5 виплачена компенсація за 166 календарних днів невикористаної щорічної відпустки - 43 659,66 грн.
Також ДП «Моррічсервіс» була виплачена заробітна плата за березень 2025 року (1 робочий день) - 380,96 грн, нараховано та сплачено єдиний соціальний внесок (нараховано на всі види нарахувань) - 123 818,36 грн.
Загальна сума завданої ДП «Моррічсервіс» шкоди, у зв`язку з прийняттям відповідачем незаконного рішення про звільнення ОСОБА_2 , складає - 739 141,98 грн.
Відзив на позовну заяву
У відзиві на позовну заяву представниця відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, а також стягнути з Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» на користь ОСОБА_1 судові витрати за професійну правничу допомогу у розмірі 35 000,00 грн.
У відзиві йдеться про те, що відповідно до частини третьої та четвертої статті 233 КЗпП України для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищого у порядку підлеглості органу. З матеріалів справи вбачається, а саме з копії постанови Миколаївського апеляційного суду від 22.03.2023 у справі № 480/724/18, що позивачу достеменно було відомо ще у березні 2023 році про заподіяну шкоду підприємству, яка полягала у незаконному звільненні ОСОБА_2 , що свідчить про порушення позивачем строків звернення до суду. Статтею 234 КЗпП України визначено, що річний строк може бути поновлений судом у разі його пропуску з поважних причин. Клопотання про поновлення строків позивачем не надано.
Позивачем в даній справі має бути Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, як вищестоящий орган, до начальника Інспекції (наказом якого було звільнено ОСОБА_2 ). Отже, державне підприємство «Сервісний центр морського та річкового транспорту» є неналежним позивачем в даній справі.
Процедура звільнення працівника ОСОБА_2 наказом Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків (далі - Інспекція) від 10.04.2018 № 148/к була розпочата під керівництвом начальника Інспекції - ОСОБА_6 в кінці 2017 р та на початку 2018 року. Звільнення ОСОБА_2 є результатом істотних змін в діяльності Інспекції, начальником якої був ОСОБА_6 . ОСОБА_6 був призначений на посаду начальника Інспекції згідно з наказом Міністерства інфраструктури України від 13.11.2017 року №133-0 та перебував на посаді начальника Інспекції до свого звільнення 24 жовтня 2018 року згідно з наказом Міністерства інфраструктури України від 19.10.2018 № 94-0, який мав контракт та посадові обов`язки у вигляді наказу про розподіл обов`язків між начальником Інспекції та його заступниками.
ОСОБА_1 згідно з наказом Інспекції від 29.12.2017 № 291/к з 02 січня 2018 року по день звільнення 07 листопада 2018 року обіймав посаду регіонального директора філій з посадовим окладом відповідно до штатного розпису.
У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника Інспекції, відповідно до Положення про Інспекцію, затвердженого наказом Міністерства транспорту України № 693 від 17.10.2001 - відсутній наказ про призначення, контракт та наказ про розподіл обов`язків.
Згідно зі ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. 
За ч. 1, 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності.
Матеріали справи не містять доказів про ознайомлення відповідача ОСОБА_1 з правами та обов`язками начальника Інспекції.
Повідомлення учасників справи та позиція у судовому засіданні
Всі учасники справи повідомлялися належним чином про дату, час та місце розгляду справи.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представниця відповідача заперечувала проти позову та просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
ОСОБА_7 з 23 вересня 2008 року до 10 квітня 2018 року працювала на різних посадах у Миколаївській регіональній філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків.
З метою недопущення збитковості Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків наказом від 14 грудня 2017 року № 211 введена нова її організаційна структура та штатний розпис з 02 січня 2018 року.
Згідно з штатним розписом на 2018 рік чисельність працівників на підприємстві зменшена з 133 до 37 штатних одиниць, скорочено дві філії Інспекції - Миколаївську та Бєлгород-Дністровську; зменшено витрати на оплату праці, утримання та забезпечення роботи регіональних філій Інспекції.
У зв`язку із закриттям Миколаївської філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, 22 січня 2018 року ОСОБА_7 попереджено про можливість майбутнього звільнення та запропоновано посаду старшого інспектора відділу кадрів Інспекції, яка знаходиться у м. Київ.
Вказане попередження підписано начальником Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків - ОСОБА_6. ОСОБА_6 був призначений на посаду начальника Інспекції згідно з наказом Міністерства інфраструктури України від 13.11.2017 року №133-О та перебував на посаді начальника Інспекції до свого звільнення 24 жовтня 2018 року згідно з наказом Міністерства інфраструктури України від 19.10.2018 № 94-О.
З попередженням ОСОБА_7 ознайомилась, проте з переведенням не погодилася.
Наказом Міністерства інфраструктури України від 27.03.2018 № 21-О «Про керівника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків» покладено на ОСОБА_1 , регіонального директора філій (Одеська, Ізмаїльська) Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, виконання обов`язків начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на період відсутності начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків ОСОБА_6 з 28 березня 2018 року по 25 травня 2018 року.
Наказом в.о. начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків ОСОБА_1 від 10 квітня 2018 року № 148/к «Про звільнення» ОСОБА_7 звільнено з посади провідного фахівця Миколаївської регіональної філії Інспекції на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22.03.2023 у справі № 480/724/18 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.
Визнано незаконним та скасовано наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 10 квітня 2018 року № 148/к «Про звільнення» ОСОБА_2 , провідного фахівця Миколаївської регіональної філії з роботи з 10 квітня 2018 року у зв`язку із скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного фахівця Миколаївської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків з 10 квітня 2018 року.
Стягнуто з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2018 року по 22 березня 2023 року у розмірі 513 770 грн без утримання податків та обов`язкових платежів, та 5000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на користь держави судовий збір у розмірі 5286 грн.
Допущено негайне виконання постанови суду у частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць.
14.04.2023 Миколаївським районним судом Миколаївської області було видано виконавчі листи.
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2018 р. № 863-р «Про передачу державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту», державна організація «Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків» належить до сфери управління Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України.
Наказом Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України від 26.04.2022 № 113 «Про реорганізацію Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків» припинено юридичну особу - державну організацію «Інспекція з питань підготови та дипломування моряків», ідентифікаційний код - 25958804 (04080, Україна, місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 104), реорганізувавши її шляхом приєднання до Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту», ідентифікаційний код - 42615235.
Відповідне рішення було внесене до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 28.04.2022, номер запису 1000711270030002802. 08.07.2024 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено відомості про припинення юридичної особи - Інспекції (номер запису 1000711120043002802).
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 01.08.2024 у справі № 480/724/18 заяву про заміну сторони виконавчого провадження задоволено. Замінено боржника - Інспекцію з питань підготовки та дипломування моряків (код ЄДРПОУ 25958804), з місцезнаходженням 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 104, на його правонаступника - Державне підприємство «Сервісний центр морського та річкового транспорту» (код ЄДРПОУ 42615235), з місцезнаходженням 03110, м. Київ, вул. Преображенська, 23, у виконавчому листі від 14.04.2023 у справі № 480/724/18, виданому Миколаївським районним судом Миколаївської області, про стягнення з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків (код ЄДРПОУ 25958804) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.04.2018 по 22.03.2023 у розмірі 513770 грн та 5000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Замінено Боржника - Інспекцію з питань підготовки та дипломування моряків (код ЄДРПОУ 25958804), з місцезнаходженням 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 104, на його правонаступника - Державне підприємство «Сервісний центр морського та річкового транспорту» (код ЄДРПОУ 42615235), з місцезнаходженням 03110, м. Київ, вул. Преображенська, 23, у виконавчих провадженнях, відкритих на виконання виконавчого листа від 14.04.2023 у справі № 480/724/18, виданого Миколаївським районним судом Миколаївської області.
05.02.2025 Шевченківським ВДВС у мiстi Києвi ЦМУ на виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 22.03.2023 в примусовому порядку було стягнуто з рахунків ДП «Моррічсервіс» кошти у розмірі 571 283,00 грн, з яких: середній заробіток за час вимушеного прогулу - 513 770,00 грн, відшкодування моральної шкоди - 5 000,00 грн, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження - 52 513,00 грн (підтверджується заключною випискою за 05.02.2025).
07.03.2025 Державним підприємством «Сервісний центр морського та річкового транспорту» видано наказ «Про поновлення на роботі ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 )» № 16-ос, яким скасовано наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 10 квітня 2018 року №148/к «Про звільнення», за п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного фахівця з 10 квітня 2018 року; допущено ОСОБА_2 до роботи на посаді провідного фахівця після ознайомлення з даним наказом.
13.03.2025 Державним підприємством «Сервісний центр морського та річкового транспорту» видано наказ № 18-ос про припинення трудового договору (контракту) зі ОСОБА_5 за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.
Згідно з довідкою про розмір збитків на виконання рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_2 № 8 від 07.05.2025 витрати складають:
- середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.04.2018 по 22.03.2023 pp. (1238 днів, середньоденна заробітна плата 415,00 грн) - 513 770,00 грн;
- відшкодування моральної шкоди - 5000,00 грн;
- компенсація за 166 днів невикористаної відпустки - 43 659,66 грн;
- заробітна плата за березень 2025 року (1 робочий день) - 380,96 грн;
- нарахування єдиного соціального внеску, який нараховано на всі види нарахувань, - 123 818,36;
- витрати виконавчого провадження - 52 513,00грн.
Всього витрат: 739 141,98 грн.
Норми права та мотиви суду
Відповідно до статті 130 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.
На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.
Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою роботодавця працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.
Стаття 134 КЗпП України визначає випадки повної матеріальної відповідальності. Так, за приписами цієї статті відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:
1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;
2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;
3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;
4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;
5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;
6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;
7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;
8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;
9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством;
10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до положень статті 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою.
Згідно з приписами статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.
Відповідно до статті 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Згідно з частиною першою статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Щодо юрисдикції спору
У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2026 року у справі № 334/8491/24 зазначено, що «застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Отже, трудове законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Відповідно до положень статті 80 Закону України «Про державну службу» матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави. Держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, серед іншого, до посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. У разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18) наведено правовий висновок про те, що відшкодування шкоди у порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.
Предметом розгляду у цій справі є лише відшкодування заподіяної незаконним звільненням шкоди в порядку регресу, і така справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
З огляду на зазначене, за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір в цій справі є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
При цьому сам по собі той факт, що майнова шкода завдана позивачу - суб`єкту владних повноважень під час проходження відповідачем публічної служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий».
Отже, позов Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди належить розглядати у порядку цивільного судочинства.
Щодо строку
Згідно з частиною третьою статті 233 КЗпП України для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що, застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.
Перебіг строку звернення позивача з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним звільненням працівника, розпочинається з дня проведення підприємством належних виплат незаконно звільненому працівнику і саме з цього часу обраховується перебіг встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду (постанови Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 766/13189/20 та від 11 жовтня 2023 року у справі № 158/2727/20).
У цій справі суд встановив, що: 
1) 05.02.2025 Шевченківським ВДВС у місті Києві ЦМУ на виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 22.03.2023 в примусовому порядку було стягнуто з рахунків ДП «Моррічсервіс» кошти у розмірі 571 283,00 грн; 
2) 13.03.2025 позивачем виплачено заробітну плату за березень 2025 року (1 робочий день) - 380,96 грн, нараховано та сплачено єдиний соціальний внесок (нараховано на всі види нарахувань) - 123 818,36 грн;
3) позов подано 08.05.2025, 
тому строк звернення до суду Державним підприємством «Сервісний центр морського та річкового транспорту» не пропущено.
Щодо належного позивача
26.04.2022 Державною службою морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, як органом управління, вирішено припинити юридичну особу- Інспекцію, шляхом приєднання до державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» (наказ № 113 «Про реорганізацію Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків»).
Відповідне рішення було внесене до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 28.04.2022, номер запису 1000711270030002802.
08.07.2024 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено відомості про припинення юридичної особи - Інспекції (номер запису 1000711120043002802).
Відповідно до пункту 1.5. Статуту Підприємство є правонаступником державної організації «Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків» на підставі наказу Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України від 26.04.2022 № 113 «Про реорганізацію Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків».
Згідно з частинами першою і п`ятою статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. 
Таким чином, з моменту внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення юридичної особи - Інспекції, ДП «Моррічсервіс» набуло всіх її прав та обов`язків.
При цьому саме ДП «Моррічсервіс», як правонаступник, здійснило виконання судового рішення про поновлення ОСОБА_2 на посаді та виплату їй грошових коштів.
У зв`язку з цим ДП «Моррічсервіс» є належним позивачем у цій справі.
Щодо вимог про стягнення
Працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу (пункт 8 частини першої статті 134 КЗпП України).
У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Про те, що відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, неодноразово зазначалось Верховним Судом у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 401/1387/17-ц (провадження № 61-37363св18), від 20 червня 2019 року у справі № 462/8925/14 (провадження № 61-13847св18), від 06 грудня 2018 року у справі № 474/658/16-ц (провадження № 61-18198св18), від 10 жовтня 2018 року у справі № 371/1165/16-ц (провадження № 61-20542св18), від 23 квітня 2018 року у справі № 335/7848/15-ц (провадження № 61-1209св18).
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134, статті 237 КЗпП України матеріальна відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини службової особи.
Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 158/2727/20, від 17 липня 2024 року у справі № 439/362/22 провадження № 61-16371св23.
Як зазначалося вище, наказом в.о. начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків ОСОБА_1 від 10 квітня 2018 року № 148/к «Про звільнення» ОСОБА_7 звільнено з посади провідного фахівця Миколаївської регіональної філії Інспекції на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22.03.2023 у справі № 480/724/18 визнано незаконним та скасовано наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 10 квітня 2018 року № 148/к «Про звільнення » ОСОБА_2 , провідного фахівця Миколаївської регіональної філії з роботи з 10 квітня 2018 року у зв`язку із скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного фахівця Миколаївської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків з 10 квітня 2018 року. Стягнуто з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2018 року по 22 березня 2023 року у розмірі 513 770 грн без утримання податків та обов`язкових платежів, та 5000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вказаним судовим рішенням, зокрема встановлено незаконність звільнення ОСОБА_7 з вини ОСОБА_1 , як в.о. начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
Зважаючи на те, що ОСОБА_2 звільнена із порушенням закону за наказом в.о. начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків ОСОБА_1 від 10 квітня 2018 року № 148/к, суд доходить висновку про те, що відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу.
Доводи представниці відповідача про те, що процедура звільнення працівника ОСОБА_2 була розпочата під керівництвом начальника Інспекції - ОСОБА_6. в кінці 2017 р. та на початку 2018 року, суд відхиляє, оскільки саме ОСОБА_1  як посадова особа, видав та підписав, визнаний у подальшому судовим рішенням незаконний наказ від 10 квітня 2018 року № 148/к, тому останній відповідно до положень статей 134, 237 КЗпП України несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяну підприємству.
Аналогічні висновки про те, що посадова особа, яка видала та підписала, визнаний у подальшому судовими рішеннями незаконний наказ, відповідно до положень статей 134, 237 КЗпП України несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяну підприємству містяться і в постанові Верховного Суду від 18 лютого 2026 року у справі № 301/3082/23.
Отже, позовні вимоги Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди із виплати незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 513 770,00 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн, а всього на суму 518 770,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Решта позовних вимог не підлягає задоволенню з таких підстав.
На службову особу, яка винна у незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, покладається матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини підприємству, установі, організації, відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України.
У розумінні правової природи шкоди та змісту диспозиції цієї норми, прямою дійсною шкодою слід вважати грошові суми, виплачені підприємством, установою, організацією незаконно звільненому працівникові за період вимушеного прогулу.
Такого ж змісту роз`яснення міститься у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками».
Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2018 року у справі № 474/658/16-ц, 18 лютого 2026 року у справі № 301/3082/23.
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», далі - Закон про ЄСВ).
Для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована. Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул (згідно з частиною другою статті 7 Закону про ЄСВ).
Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача (частина четверта статті 7 Закону про ЄСВ).
Вимога позивача про стягнення єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у загальному розмірі 123818,36 грн на відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу не підлягає задоволенню, оскільки працівник, який незаконно був звільнений, поновлений на роботі, відтак позивач повинен сплачувати за нього єдиний внесок як за працюючого робітника, тому підстав для покладення на відповідача відповідальності за виплату вказаної суми, як шкоди заподіяної підприємству, немає (постанова Верховного Суду від 18 лютого 2026 року у справі № 301/3082/23).
Також не можуть бути задоволені вимоги про стягнення заробітної плати за 1 робочий день у розмірі 380,96 грн та компенсація за 166 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 43659,66 грн, оскільки роботодавець має виплачувати заробітну плату працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 КЗпП України) та грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки (ст. 83 КЗпП України).
Витрати виконавчого провадження та виконавчий збір у загальному розмірі 52513,00 грн не є шкодою, завданою діями відповідача, а є наслідком невиконання позивачем рішення суду у добровільному порядку.
Тому, слід відмовити у задоволенні позовних вимог на суму 220 371,98 грн (123818,36 + 380,96 + 43659,66 + 52513,00 = 220 371,98).
Щодо судових витрат
Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Оскільки позов подано через підсистему «Електронний суд», відповідно за подання позову судовий збір становив: 739 141,98 *1,5/100*0,8 = 8 869,70 грн.
Позивач сплатив судовий збір у більшому розмірі - 11 087,13 грн.
Отже, решта судового збору у розмірі 11 087,13 - 8 869,70 = 2 217,43 грн може бути повернута у разі подання позивачем клопотання про повернення судового збору.
Оскільки позов задоволено частково, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, що становить: 518 770,00 *8 869,70 / 739 141,98 = 6 225,24 грн.
Решта судового збору: 8869,70 - 6 225,24 = 2 644,46 грн покладається на позивача.
Керуючись ст. 2, 7, 10, 12, 19, 81, 83, 141, 258-260, 263-265, 273-279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
Позов Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» відшкодування шкоди, завданої у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_2 , у загальному розмірі 518 770,00 грн (складається з виплати незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 513 770,00 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн), та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6225,24 грн.
У задоволенні решти позовних вимог Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» до ОСОБА_1 про стягнення шкоди 220371,98 грн (складається з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у загальному розмірі 123818,36 грн, заробітної плати за 1 робочий день у розмірі 380,96 грн, компенсації за 166 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 43659,66 грн, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у розмірі 52 513,00 грн) відмовити.
Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 644,46 грн покласти на Державне підприємство «Сервісний центр морського та річкового транспорту».
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач - Державне підприємство «Сервісний центр морського та річкового транспорту», код ЄДРПОУ 42615235, місцезнаходження: м. Київ, вул. Преображенська, 23.
Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення складено та підписано 04.05.2026.
Суддя Деснянського
районного суду міста Києва Оксана ГРИНЧАК