Справа №202/16034/23 2/760/11048/26	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 травня 2026 року Солом`янський районний суд м. Києва
у складі головуючого судді - Усатової І.А.,
при секретарі - Негарі А.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за сплачені комунальні послуги,-
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 в якому просив суд стягнути із відповідача на його користь 9 611 грн у рахунок відшкодування половини вартості житлово-комунальних послуг.
Позовні вимоги мотивував тим, що він та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , у рівних частках відповідно до свідоцтва про право власності за заповітом.
Із 2017 року, тобто з моменту набуття права власності відповідач у вищезгаданій квартирі не проживає та не бере участь в її утриманні.
З початку 2017 року ним було сплачено 19 221,95 грн за утримання прибудинкової території за цією адресою.
У 2023 році позивачу зателефонував невідомий чоловік, котрий представився дядьком відповідача та повідомив, що відповідач планує здійснювати продаж своєї частки квартири.
З огляду на це, позивач вважає, що він має право на відшкодування йому половини витрат, понесених на утримання квартири, а саме: платежів за утримання прибудинкової території у розмірі 9 611 грн.
З огляду на це, позивач звернувся до суду із позовом.
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22.08.2023 позовну заяву передано на розгляд до Солом`янського районного суду міста Києва.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.09.2023 справу передано судді Усатовій І.А.
Ухвалою суду від 03.10.2023 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
10.10.2023 позивачем подано до суду заяву про уточнення( збільшення) позовних вимог в якій він просив суд стягнути із відповідача кошти, сплачені як комунальні послуги, у розмірі 42 194,38 грн.
Заява мотивована тим, що оскільки відповідач з 2017 року не оплачувала усі комунальні послуги, то її частка вартості усіх послуг становить 42 194,38 грн.
10.11.2023 представником відповідача подано відзив на позовну заяву в якому вона зазначила, що відповідач не проживає та не користується квартирою АДРЕСА_1 , оскільки у ній проживає позивач.
Вказувала, що позивач самовільно заселився у квартиру разом зі своєю сім`є та користується нею.
З 2017 року у позивача не було будь-яких претензій щодо оплати комунальних послуг та він їх самостійно сплачував, оскільки користувався квартирою самостійно.
Проте у 2023 році відповідач запропонувала позивачу викупити її частину квартири, що не сподобалося позивачу і спровокувало подання цього позову.
Стверджувала, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачем житлово-комунальних послуг визнається фізична особа, яка отримує намір отримати житлово-комунальну послугу.
Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги покладається саме на споживача, яким є ОСОБА_1 .
З огляду на це, відсутні підстави для задоволення позову.
Крім цього, представник відповідача стверджувала про пропуск відповідачем строку на звернення до суду із цим позовом, а тому просила застосувати строк позовної давності.
Відповіді на відзив позивачем не подано.
10.11.2023 представником відповідача подано клопотання із запереченнями проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.
Ухвалою суду від 15.05.2026 у задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовлено. 
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.08.2017 (т. 1 а.с. 18).
У цій квартирі з 2017 року фактично проживає ОСОБА_1 , про що зазначає він у позовній заяві та визнає відповідач.
ОСОБА_2 проживає та має місце реєстраціїї у місті Дніпрі з 07.11.2006, що вбачається з відповіді № 192361 від 21.08.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру. 
Крім цього, відповідач не заперечує той факт, що з часу набуття права власності вона витрати на утримання спірної квартири не несла, вартість комунальних послуг не оплачувала.
У частині першій статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц, від 15 квітня 2021 року у справі № 638/5001/17.
Судом встановлено, що сторони є співвласниками спірної квартири і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
У позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог позивач не зазначає які саме житлово-комунальні послуги ним враховано у суму 42 194,38 грн, проте до позовної заяви додано копії рахунків-повідомлень за спірною адресою за такі послуги: з утримання будинків та прибудинкових територій, централізованого постачання холодної води та централізованого водовідведення, теплопостачання, вивезення побутових відходів, обслуговування домофону, газопостачання, постачання електричної енергії.
Оцінюючи доводи відповідача про відсутність у неї обов`язку зі сплати житлово-комунальних послуг, суд зазначає, що вона з 2017 року у спірній квартирі не проживає, дану обставину підтвердили обидві сторони, тому, очевидно, не користується послугами з газопостачання, водовідведення та водопостачання, обслуговування домофону, а також постачання електричної енергії.
Разом з тим, оскільки послугами, вартість яких залежить не від кількості осіб, які ними користуються, а від площі квартири, є послуги з теплопостачання, утримання будинку і прибудинкової території, вивезення побутових відходів, а тому витрати на сплату таких послуг мають нести обоє власників незалежно від факту проживання у спірній квартирі чи користування нею.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 638/5001/17.
Тож послуги з теплопостачання, утримання будинку і прибудинкової території, вивезення побутових відходів мають бути сплачені обома власниками квартири.
Водночас, стягнення половини вартості цих послуг із відповідача на користь позивача можливе лише за умови наявності у нього права на зворотну вимогу (регрес).
Таке право виникає лише у разі, коли боржник самостійно виконав солідарний обов`язок, тобто сплатив вартість цих комунальних послуг.
Як було зазначено судом раніше, на підтвердження понесення витрат на оплату житлово-комунальних послуг позивач надав, зокрема копії рахунків-повідомлень за спірною адресою за період 2017-2023 років.
Однак ці документи не можуть підтверджувати здійснення оплати вартості житлово-комунальних послуг, оскільки вони видаються надавачем послуг споживачу (є рахунком для оплати). Виставлення позивачу певних рахунків не є свідченням здійснення оплати за ними.
Тоді як факт оплати може бути підтверджений виключно первинним бухгалтерськими документами.
Так, до позовної заяви додано: квитанцію АТ «Укрпошта» від 25.11.2017 про сплату 569,73 грн за утримання прибудинкової території; квитанцію АТ «Укрпошта» від 25.11.2017 про сплату 372,69 грн за централізоване водопостачання холодної води та водовідведення; квитанцію АТ «Укрпошта» від 23.12.2017 про сплату 507,47 грн за утримання прибудинкової території; квитанцію АТ «Укрпошта» від 23.12.2017 про сплату 120,09 грн за централізоване водопостачання холодної води та водовідведення; дублікат квитанції № 0.0.941846784.1 від 17.01.2018 АТ КБ «Приватбанк» на суму 1 411,89 грн за послугу утримання прибудинкової території; квитанцію АТ «Укрпошта» від 23.08.2018 про сплату 222,76 грн за утримання прибудинкової території; квитанцію АТ «Укрпошта» від 23.08.2018 про сплату 167,16 грн за централізоване водопостачання холодної води та водовідведення; квитанцію АТ «Укрпошта» від 18.07.2018 про сплату 286,10 грн за утримання прибудинкової території; квитанцію АТ «Укрпошта» від 18.07.2018 про сплату 157,93 грн за централізоване водопостачання холодної води та водовідведення; квитанцію АТ «Укрпошта» від 21.06.2018 про сплату 260,63 грн за утримання прибудинкової території; квитанцію АТ «Укрпошта» від 21.06.2018 про сплату 117,09 грн за централізоване водопостачання холодної води та водовідведення; квитанцію АТ «Укрпошта» від 19.05.2018 про сплату 287,72 грн за утримання прибудинкової території; квитанцію АТ «Укрпошта» від 19.05.2018 про сплату 154,92 грн за централізоване водопостачання холодної води та водовідведення; квитанцію АТ «Укрпошта» від 28.04.2018 про сплату 290,72 грн за утримання прибудинкової території; квитанцію АТ «Укрпошта» від 28.04.2018 про сплату 24,14 грн за централізоване водопостачання холодної води та водовідведення; квитанцію АТ «Укрпошта» від 24.03.2018 про сплату 260,76 грн за утримання прибудинкової території; квитанцію АТ «Укрпошта» від 24.03.2018 про сплату 101,60 грн за централізоване водопостачання холодної води та водовідведення; квитанцію АТ «Укрпошта» від 17.02.2018 про сплату 265,07 грн за утримання прибудинкової території; квитанцію АТ «Укрпошта» від 17.02.2018 про сплату 178,34 грн за централізоване водопостачання холодної води та водовідведення; квитанцію АТ «Укрпошта» від 16.03.2021 про сплату 144,50 грн за утримання прибудинкової території; квитанцію АТ «Укрпошта» від 16.03.2021 про сплату 420,90 грн за централізоване водопостачання холодної води та водовідведення; квитанцію ТОВ «ФК ГЕРЦ» № 2526/18918 від 19.06.2019 про сплату 238,84 грн за утримання прибудинкової території, 36,12 грн за вивезення побутовий відходів, 31,62 грн за спожитий газ, 161,17 грн за централізоване водопостачання холодної води та водовідведення, 274,80 за електроенергію; квитанцію АТ «Укрпошта» від 23.12.2017 про сплату 701,71 грн за централізоване опалення; дублікат квитанції № 0.0.941808696.1 від 17.01.2018 АТ КБ «Приватбанк» на суму 1 145,30 грн за послугу тепло та постачання гарячої води; квитанцію АТ «Укрпошта» від 16.03.2021 про сплату 62,80 грн за газопостачання; квитанцію АТ «Укрпошта» від 28.04.2018 про сплату 57,18 грн за газопостачання; квитанцію АТ «Укрпошта» від 24.03.2018 про сплату 50,71 грн за газопостачання; квитанцію АТ «Укрпошта» від 21.06.2018 про сплату 23,17 грн за газопостачання; квитанцію АТ «Укрпошта» від 23.12.2017 про сплату 53,49 грн за газопостачання; квитанцію АТ «Укрпошта» від 25.11.2017 про сплату 59,11 грн за газопостачання; дублікат квитанції № 0.0.941840471.1 від 17.01.2018 АТ КБ «Приватбанк» на суму 44,54 грн за газ; квитанцію АТ «Укрпошта» від 04.11.2017 про сплату 238,99 грн за газопостачання; квитанцію АТ «Укрпошта» від 23.12.2017 про сплату 530,24 грн за електроенергію; квитанцію АТ «Укрпошта» від 25.11.2017 про сплату 510 грн за електроенергію; квитанцію АТ «Укрпошта» від 17.02.2018 про сплату 138 грн за теплопостачання; квитанцію АТ «Укрпошта» від 20.01.2018 про сплату 200 грн за теплопостачання; (а.с. 28, 29, 30, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 50, 77, 113, 124, 137, 138, 139, 140, 142).
Крім цього, квитанції АТ «Укрпошта» від 16.03.2021 про сплату 62,80 грн за газопостачання на зворотах а.с. 124 та 130 є ідентичними.
Також квитанції АТ «Укрпошта» на суму 48,93 грн та 57,18 за газопостачання на а.с. 137 і на звороті, за електроенергію на суму 300 грн на а.с. 142 відскановані не у повному обсязі, а тому судом не відображені, оскільки неможливо установити період за яких оплачені послуги.
Квитанції АТ «Укрпошта» на а.с. 35 є нечитабельні, що позбавляє можливості установити фактичні дані, котрі у них відображені.
Як суд установив раніше, відповідач послугами з газопостачання, водовідведення та водопостачання, електропостачання, а тому відсутні підстави для стягнення їх вартості.
Тому наведеними вище доказами позивачем підтверджено понесення витрат на оплату вартості послуг з теплопостачання, утримання будинку і прибудинкової території, вивезення побутових відходів у загальному розмірі 6 629,32 грн, половина з яких (3 314,66) підлягає відшкодуванню відповідачем.
Тому позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими.
Щодо заяви про застосування строку позовної давності.
Відповідно до положень ст. ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Оскільки позивач виконав зобов`язання за відповідача та має право регресного стягнення, то у такому випадку строк позовної давності має відраховуватися окремо щодо кожного платежу та розпочинається із моменту набуття позивачем права регресної вимоги - дати здійснення платежу (виконання зобов`язання за відповідача)
Відповідно до наданих квитанцій найпізніший платіж відповідач здійснив 25.11.2017.
Проте із позовною заяву звернувся до суду 21.08.2023, а тому трирічний строк застосування позовної давності мав відраховуватися від 21.08.2020.
Водночас 30.03.2020 був прийнятий Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину.
Вказаний Закон набрав чинності 02.04.2020.
Відтак, позивач в межах строку позовної давності має право на відшкодування витрат, понесених на сплату за житлово-комунальні послуги, починаючи з 02.04.2017.
Оскільки суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення витрат відповідно до квитанції від 25.11.2017 і раніше, то у цьому випадку строк позовної давності за вимогами, які суд визнав обґрунтованими, не сплинув.
Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 3 314,66 грн в порядку регресу за сплачені позивачем комунальні послуги.
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 84,34 грн, тобто пропорційно до розміру задоволених позовної вимог.
Щодо витрат на правову допомогу.
Порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу врегульовано у статті 137 ЦПК України. Зокрема, у частині першій цієї статті визначено визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з частинами першою, другою статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Як встановлено, договір № 3107207307 від 31.07.2023 укладено з юридичною особою, ТОВ "АМАДЕО ПРАВО", в особі директора. У договорі відсутні будь-які відомості про залучення до надання послуг особи, яка має статус адвоката.
Отже, договір про надання юридичних послуг, що уклав позивач з ТОВ "АМАДЕО ПРАВО", та акт приймання-передачі за цим договором не є доказами надання правничої допомоги адвокатом, як того вимагають положення статті 137 ЦПК України.
Витрати щодо сплати послуг особи, яка не є адвокатом, не можуть вважатися також витратами, пов`язаними з розглядом справи, що передбачені пунктом 4 частини третьої статті 133 ЦПК України, та не підлягають стягненню (такий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 461/1500/20, який ураховується судом).
З огляду на це, відсутні підстави для відшкодування витрат у розмірі 12 500 грн.
Керуючись Законом України «Про жилого-комунальні послуги», ст.ст. 322, 360, 526, 544 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 89, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 274, 280-283, 354 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В :
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) 3 314,66 грн відшкодування вартості сплачених комунальних послуг, 84,34 грн судового збору.
У задоволенні іншої частини позову відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.А. Усатова