Справа № 345/4914/25 
Провадження № 22-ц/4808/213/26 
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,
суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О., 
секретаря  Кузнєцова В.В.,
з участю    ОСОБА_1 та її представника,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвокатки Коваленко Ольги Василівни на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2025 року під головуванням судді Якиміва Р.В. у м. Калуш,
в с т а н о в и в:
У вересні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав його фіктивності.
Позов обґрунтовано тим, що позивач перебуваючи під слідством разом з матір`ю ОСОБА_3 безкоштовно переоформили квартиру на співмешканку ОСОБА_1 , яка втерлася в довіру та зобов`язалася переоформити квартиру назад. 
Позивач вважає, що при цьому було вчинено дії направлені на настання нереальних правових наслідків, тобто укладено вдаваний правочин. ОСОБА_1 отримавши від ОСОБА_3 фіктивні документи (договір купівлі-продажу) відмовилася переоформити квартиру назад і вирішила її привласнити.
На думку позивача договір купівлі-продажу квартири від 10.03.2010 є фіктивним оскільки укладений без наміру створення правових наслідків, фактичного його виконання не було і його використано для приховування іншої мети.
Просив суд визнати договір купівлі-продажу від 10.03.2010 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним з підстав його фіктивності.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2025 року зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним до звільнення позивача ОСОБА_2 із служби в Збройних Силах України.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду представник ОСОБА_1 адвокатка Коваленко О.В. подала апеляційну скаргу згідно якої вважає ухвалу незаконною та такою, що підлягає скасуванню.
Вказала, що перебування позивача на військовій службі не перешкоджало реалізації ним процесуальних прав. З матеріалів справи вбачається, що позивач був призваний на військову службу у серпні 2025 року, проте позов подано 08.05.2025, підготовче провадження здійснювалось, а інтереси позивача представляв адвокат. Клопотання про зупинення подано лише 30.11.2025, що свідчить про відсутність об`єктивних перешкод для розгляду справи. Обставини оформлення та подання клопотання про зупинення провадження є внутрішньо суперечливими. Так, клопотання підписане нібито позивачем, однак долучена до нього довідка про проходження військової служби засвідчена виключно представником позивача. У разі особистого підписання клопотання позивачем відсутні об`єктивні підстави з яких той не міг засвідчити й копію довідки, що є ключовим доказом для вирішення питання про зупинення провадження. Однак, суд першої інстанції залишив ці обставини поза увагою, що свідчить про формальний підхід до перевірки підстав для застосування ст. 251 ЦПК України.
Зазначила суд не з`ясував позицію самого позивача щодо необхідності зупинення справи, що призводить до безпідставного обмеження права відповідача на розгляд справи у розумний строк.
На думку апелянтки в ухвалі відсутні мотиви, з яких суд дійшов висновку про неможливість подальшого розгляду справи за наявності представника позивача, що є порушенням вимог ст. 263 ЦПК України і не з`ясував позицію самого позивача, не перевірив чи дійсно він бажає зупинення справи.
Просила ухвалу скасувати та передати справу для продовження розгляду по суті до суду першої інстанції.
Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник адвокатка Коваленко О.В., яка приймала участь у справі в режимі відео конференції, апеляційну скаргу підтримали з наведених у ній мотивів. 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце слухання справи. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.
Відповідно до положень ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Постановляючи ухвалу про зупинення провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що позивача ОСОБА_2 призвано на військову службу під час загальної мобілізації в особливий період, він залучений та бере безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, що унеможливлює його явку до суду на невизначений строк і з метою недопущення порушення права позивача на справедливий судовий розгляд клопотання позивача підлягає задоволенню, а провадження в цій справі зупиненню до припинення перебування позивача у складі Збройних Сил України на підставі п.2 ч.1ст. 251 ЦПК України.
Апеляційний суд вважає, що такі висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, враховуючи таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом рядовий ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації, на особливий період у військовій частині НОМЕР_1 , що вбачається з довідки від 16.08.2025 №1149/82/4440 (а.с.88).
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи.
Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.
Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.
Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.
У цивільному процесі підстави зупинення провадження регламентовані статтями 251 та 252 ЦПК України. Стаття 251 ЦПК України встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі на відміну від статті 252 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Зазначені норми права забезпечують дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Тому правила, визначені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, мають для суду визначальний характер. Формулювання «суд зобов`язаний» не дозволяє суду діяти на власний розсуд.
Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі №754/947/22.
Відповідно до частини першої та п`ятої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.
Частиною 1 ст.10 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи керується принципом верховенства права.
Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина третя статті 13 ЦПК України).
За нинішньої редакції пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України в суду є обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Норма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.
За таких умов розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов`язкове зупинення провадження у судовій справі.
Виняток для суду з наведеного правила складає ситуація, коли дотримання приписів статті 251 ЦПК України вступає у суперечність із загальними засадами цивільного процесуального законодавства, як-от верховенство права, елементом якого є право на доступ до суду, та, у другу чергу, диспозитивність цивільного процесу.
Отже, під час застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суди мають забезпечити дотримання, зокрема, основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Отже, під час застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суди мають забезпечити дотримання, зокрема, основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства (статті 12, 13 ЦПК України) надають учасникам справи право вільно розпоряджатися своїми процесуальними правами.
Водночас обов`язок суду зупинити провадження не повинен тлумачитися всупереч волі та інтересам військовослужбовця як учасника цивільного процесу. Тож застосовувати пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України не можна тоді, коли це безпосередньо суперечить інтересам військовослужбовця, який звернувся до суду як позивач та вимагає судового захисту його прав, свобод та/або інтересів, а так само військовослужбовця як відповідача чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, який прагне продовження розгляду справи по суті за його відсутності.
Тобто ключовим під час вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України є саме воля військовослужбовця як сторони чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 12 листопада 2025 року у справі №754/947/22).
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Враховуючи, що матеріалами справи підтверджено факт перебування позивача на військовій службі і за наявності клопотання позивача зупинити провадження у цій справі, висновок суду першої інстанції про необхідність зупинення провадження у справі з метою недопущення порушення права позивача на справедливий судовий розгляд є правильним та таким, що відповідає вимогам закону та обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що перебування позивача на військовій службі не перешкоджає реалізації ним процесуальних прав через адвоката, колегія суддів вважає безпідставними, враховуючи фактичні обставини справи та бажання позивача безпосередньо брати участь в судових засіданнях.
При цьому, важливим є дотримання саме принципу змагальності сторін, а за перебування позивача на службі це є неможливим, оскільки він не може брати активну участь в судових засіданнях як зацікавлена сторона і процесуальним законодавством передбачено таке право учасників справи. Порушення цього процесуального права призводить до скасування постановленого у справі рішення.
Доводи апеляційної скарги щодо суперечливості підпису позивача на поданому клопотанні, як і посилання на відсутність такого волевиявлення позивача, не підтверджені будь-якими доказами. 
Пояснення апелянта про відсутність договору між позивачем та адвокатом не заслуговують на увагу, враховуючи наявний в матеріалах справи ордер, як достатню підставу для надання правової допомоги в цій справі. 
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до обставин, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни ухвали суду.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржувана ухвала судом першої інстанції постановлена з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому її слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують її законності і обґрунтованості. Підстав для її скасування з наведених у скарзі мотивів не встановлено.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвокатки Коваленко Ольги Василівни залишити без задоволення.
Ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 11 травня 2026 року.

Суддя-доповідач:       І.В. Бойчук
Судді:         О.В. Пнівчук
О.О. Томин